A hadtudomány aktuális kérdései
2021

Szerkesztette:

Dr. Krajnc Zoltán

Budapest, 2023

Szerkesztette:

Dr. Krajnc Zoltán

Lektorok:

Dr. Forgács Balázs

Dr. Remek Éva

Siposné prof. dr. Kecskeméthy Klára

Dr. Szelei Ildikó

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Sztáryné Benkő Krisztina

Olvasószerkesztő: Csinta Áron

Korrektor: Bruckner Nóra

Tördelőszerkesztő: Stubnya Tibor

ISBN 978-963-531-950-3 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-951-0 (ePub)

© A szerkesztő, 2023

© A szerzők, 2023

© A kiadó, 2023

Minden jog védve.

Tartalom

Krajnc Zoltán: A publikált kutatások irányai (előszó helyett)

A jellemző kulcsszavak

I. Tanulmányok a hadászat témakörében

Balogh Péter: Aszimmetrikus fenyegetések és a hibrid hadviselés jelenkori sajátosságai és hálózatai

Bevezetés

1. Problémafelvetés

1.1. Átalakuló hadviselés az új évezredben

1.2. Aszimmetria, hadviselés, terrorizmus

1.3. Hibrid hadviselés a szürke különféle árnyalataiban

1.4. A hálózatok jelentősége, a szemléletmód relevanciája

2. Módszertani keretek

3. Esettanulmányok

3.1. I. A terrorizmus globális (hibrid) hálózata

3.2. II. Oroszország komplex érdekérvényesítési hálózata

Összegzés és kitekintés

Felhasznált irodalom

Csurgó Attila: A hadviselés változásainak hatása az erők megóvása műszaki támogatásának feladataira

Bevezetés

1. A hadviselés

1.1. Aszimmetrikus hadviselés

1.2. Hibrid vagy nemlineáris hadviselés

1.3. A hadviselés 21. századi megközelítésben

2. Az erők megóvása

3. Az erők megóvásának műszaki támogatása

3.1. A műszaki támogatás napjainkban

3.2. Műszaki támogatás az erők megóvása érdekében

Összegzés

Felhasznált irodalom

Internetes források

Fazekas Ferenc: Mesterséges intelligencia az átfogó művelettervezésben

Bevezetés

1. A katonai célú mesterségesintelligencia-kutatások

2. A katonai művelettervezés folyamata

3. Mesterséges intelligencia a művelettervezésben

4. A mesterséges intelligencia várható jövőbeli hatásai a művelettervezésre

Felhasznált irodalom

Kiss Tibor: A különleges műveleti erők helye, szerepe a hibrid hadviselés területén

Bevezetés

1. A hibrid hadviselés fogalma, jellemzői, összetevői

2. A különleges erők és különleges műveletek rövid, általános áttekintése

3. A különleges műveleti erők helye, szerepe a konfliktusban

Összegzés

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

Kováts Levente Sándor: Carl von Clausewitz és a felfegyverzett nép a 21. században

Bevezetés

1. Clausewitz és a népfelkelés

2. Felkelés a NATO-doktrínában

Összefoglalás

Felhasznált irodalom

Szeleczki Szilveszter: A Magyar Honvédség harcvezetési és irányítási rendszerének innovatív fejlődése

Bevezetés

1. A C2-rendszerek célja, felhasználhatósága

2. Információs igények vizsgálata

3. A C2-rendszer fejlesztését befolyásoló követelményrendszer

4. Megoldandó problémák felvetése

5. A hagyományos- és a digitálistérkép-alapú harci tervezés összehasonlító vizsgálata

6. Az elmélet találkozása a gyakorlattal

7. Lehetséges jövőkép

Összegzés

Felhasznált irodalom

Tölgyesi Beatrix: Kognitív hadviselés – van új a nap alatt?

Bevezetés

1. A kognitív hadviselés a szakirodalomban

1.1. A legkorábbi előfordulások

1.2. Gabi Siboni: Az első kognitív háború

1.3. Bienvenue, Rogers és Troath

1.4. Backes és Swab

1.5. Paul Ottewell

1.6. Kathy Cao és munkatársai

1.7. Alonso Bernal és munkatársai

Következtetések

Felhasznált irodalom

II. Tanulmányok a hadművészet témakörében

Horváth Attila: A magaslégköri repülő platformokkal kapcsolatos műveletek és az űrműveletek kapcsolódási hatása, egymásra hatása

Bevezetés

1. A magaslégköri repülőeszközök

2. A pszeudoműholdak által végrehajtható vagy támogatható katonai űrműveletek a doktrínák alapján

3. Az integrált magaslégköri és űrrendszer-architektúra bemutatása

Összegzés

Felhasznált irodalom

Zentai Károly: A katonai mesterlövész-képesség történelmi jelenléte a 19. és a 20. században

Bevezetés

1. Az észak-amerikai polgárháború

2. A búr háborúk

3. Az első világháború

4. A második világháború

5. A koreai háború

6. A vietnámi háború

7. A „mesterlövészek öröksége”

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

Internetes források

Stier Petra: Lengyel repülőszázadok betagolása a Brit Királyi Légierőbe és eredményeik az angliai csatában

Bevezetés

1. A kiképzés menete

2. Bevetésen

Összegzés

Felhasznált irodalom

Internetes források

Balog Péter: A big data szerepe a biztonságföldrajzi elemzésekben

Bevezetés

1. A biztonságföldrajz

2. A biztonságföldrajz dimenziói és az adatok

3. A biztonságföldrajz és a geoinformáció

4. A nyílt forrású felderítés

5. Az adatok territorizációja és a folyamatosan változó definíciójú földrajzi tér

6. A műveleti tér

7. A big data szerepe a geoinformációs értékelésben

8. Téradatok, térbeli big data

9. Vizsgálandó kockázati tényezők

Összegzés

Felhasznált irodalom

Varga Imre: Kézitusa az első világháború lövészárkaiban és annak relevanciái a 21. században

Bevezetés

1. Közelharc vagy kézitusa?

2. A Magyar Királyi Honvédség tagjainak közelharc-kézitusára való felkészítése az első világháború korszakában

3. Mikor alakulhatott ki közelharc, kézitusa?

4. Kézitusa az első világháborúban a visszaemlékezések tükrében

4.1. Lovasság

4.2. Gyalogság

5. Lépések a harcászati újításért

Összegzés

Felhasznált irodalom

Internetes források

Csóka Attila: NATO – Stratégiai jövőkép

Bevezetés

1. A stratégiai jövőkép elemzése

2. A Szövetség jövőbeli műveleteinek keretei

3. Feltörekvő és forradalmi technológiák

4. A NATO hadviselési alapkoncepciója

5. NATO 2030 jelentés

6. A nem állami szereplők jelentőségének növekedése

7. Tendenciák megváltozása

Összegzés

Felhasznált irodalom

János Gyula Kocsi – Márk Takács: The Impact of the War in Eastern Ukraine on Russian–Chinese Relations

1. Introduction

2. Historical background

2.1. The situation in Ukraine before the war

2.2. Preliminary events

2.3. Main battle events

3. International relations between Ukraine and China

3.1. New Silk Road initiative in Ukraine

4. Russian–Chinese relations

4.1. Relationship from the fall of the USSR until the occupation of Crimea

4.2. Relations right after the occupation of Crimea

4.3. Economic reasons in the development of Russian–Chinese relations

Conclusion

References

III. Tanulmányok a biztonságpolitika témakörében

Bali Zoltán: „Vissza a jövőbe?” (A NATO védelmi tervezésének változása a 21. század harmadik évtizedében)

Bevezetés

1. A NATO biztonságpolitikai környezetének átalakulása napjainkban

2. Katonai kihívások és a NATO katonai stratégiája

3. A védelmi tervezés elméleti keretei

4. A NATO védelmi tervezésének ontológiai alapja, a washingtoni szerződés

4.1. A NATO védelmi tervezése és annak változása

4.2. A NATO védelmi tervezése a hidegháború idején 1990-ig

4.3. A hidegháború utáni védelmi tervezés jellemző vonásai

4.4. A NATO védelmi tervezése 2014 után – vissza a jövőbe?

Összefoglalás – Valóban visszatér a hidegháborús védelmi tervezés?

Felhasznált irodalom

Eck Gábor: Az információ hasznosulásának újszerű távlatai a nemzetbiztonságban

Bevezetés

1. A digitalizáció – az információ széles körű terjedése

2. Az információ mint extra tudás

3. Állami szerepvállalás, avagy a nemzetbiztonság és az új lehetőségek

4. A jövő

Összefoglalás, következtetések

Felhasznált irodalom

Internetes források

Jogforrások

Török Virág: Az Európai Unió közlekedésihálózat-fejlesztési törekvései és azok várható hatása a katonai logisztikai folyamatokra

Bevezetés

1. Az Európai Unió általános szakpolitikai irányai

2. Finanszírozási rendszer

3. Katonai mobilitás

4. Képességfejlesztés

5. A PESCO szerepe

6. EU–NATO-együttműködés a kérdésben

7. Kitekintés

Felhasznált irodalom

IV. Tanulmányok a társadalomtudomány témakörében

Mihók Sándor: A veteránokról történő gondoskodás a hazánkkal szomszédos és a visegrádi együttműködés országaiban

Bevezetés

2. A hazánkkal szomszédos országok veteránellátásának áttekintése

2.1. Ukrajna

2.2. Románia

2.3. Szerb Köztársaság

2.4. Horvát Köztársaság

2.5. Szlovén Köztársaság

2.6. Osztrák Köztársaság

3. A visegrádi együttműködés országai

3.1. Szlovák Köztársaság

3.2. Cseh Köztársaság

3.3. Lengyel Köztársaság

Összegzés

Felhasznált irodalom

Internetes források

Barna Boglárka: A katonai hivatás megjelenése a primer és a referenciacsoportokban, a pályaválasztásra gyakorolt hatása

Bevezetés

1. Külső tényezők hatása a szocializáció és a szervezeti szocializáció folyamatára

1.1. A külső tényezők szerepe a szocializációban

1.2. A külső tényezők megjelenése a szervezeti szocializációban

2. A társas befolyás és az interperszonalitás hatása a szervezeti szocializációra

3. A szervezeti szocializáció jelentősége a fegyveres erők esetében

4. Külső szocializációs tényezők megjelenése a katonai szocializációban

5. Főbb különbségek a civil és a katonai szervezeti szocializáció közt

6. A primer és referenciacsoportok szerepe a pályaválasztásban

Összegzés

Felhasznált irodalom

Egyéb felhasznált források

Varga Tamás: A virtuális valóság alkalmazási lehetőségei a katonai oktatás és képzés, illetve a harcászati eljárások terén

Bevezetés – a téma aktualitása

1. A virtualitás dimenzióinak meghódítása

2. A virtuális dimenziók jellemzői

3. Szimulációs rendszerek a Magyar Honvédség képzési rendszerében

4. Belső erőforrásokra épülő katonai oktatást és képzést támogató VR–AR-projektek

5. Hagyományos SCORM távoktatási tananyagok fúziója kiterjesztettvalóság-alapú applikációkkal

6. 360°-os videófelvételekkel készített virtuálisvalóság-alapú applikációk a szituációs tudatosság fejlesztése érdekében

6.1. ENSZ katonai megfigyelők légi terepfelderítési gyakorlatát támogató VR-applikáció

6.2. Tevékenység rendje legális/illegális ellenőrző-áteresztő pontokon, békés és ellenséges tömeg esetén – támogató VR-applikáció

6.3. Harcászati eljárások helyes begyakorlását támogató VR-applikációk

7. Valós idejű harcászati eljárásokat támogató VR–AR-projektek

Összegzés

Felhasznált irodalom

Duruczné Téglás Dóra: Kihívások a Magyar Honvédség kommunikációjában – kríziskommunikáció és ami mögötte van

Bevezetés

1. A fogalmak tisztázása

2. A Magyar Honvédség kommunikációs rendszere

3. Kommunikációs szabályozás

4. Közösségimédia-használat

5. Kríziskommunikáció a Magyar Honvédségben

Összegzés

Felhasznált irodalom

Ináncsi Mátyás: Fake news mémeken keresztül a közösségi médiában. Hogyan szűrhetik a felhasználók a félrevezető tartalmakat?

Bevezető

1. Álhírek, kontextus nélküli üzenetek mém formában

2. A mémalapú álhírek következményei

3. A felhasználók és az álhírmémek kapcsolata

Összegzés

Felhasznált irodalom

Muhoray Róbert András: A képzések szerepe a kompetencia- és szokásalakításban a Magyar Honvédségnél

Bevezetés

1. Szokások és képzés

2. A képzés szerepe a kompetenciák kialakításában

3. Képzési lehetőségek a Magyar Honvédségben

4. A „stratégiai tizedes”

5. Technológiai sérülékenység

6. Információs fölény elérése

7. A technológia negatív hatása a döntéshozatalra

8. Lélektani hadviselés (Psychological Operations, PSYOPS)

Összegzés

Felhasznált irodalom

Krizbai Diána Daniella: A honvédségi külső és belső PR szerepe veszélyhelyzetben, a koronavírus-járvány okozta veszélyhelyzet példáján keresztül

Bevezetés

1. Public relations

2. Válsághelyzeti kommunikáció

3. A Magyar Honvédség mindennapjai a koronavírus-járvány során

Befejezés – következtetések

Felhasznált irodalom

Krajnc Zoltán

A publikált kutatások irányai (előszó helyett)

A hadtudomány a 2019-ben kiadott Hadtudományi lexikon szerint „elsősorban, a fegyveres küzdelem természetére, lényegére és tartalmára, a fegyveres erők képességeire, a hadviselés eszközeire és módjaira, továbbá azok támogatására, illetve biztosítására vonatkozó ismeretek rendszere”.[1] Az élő, művelt hadtudomány azonban nemcsak definíció, hanem a tudomány művelői által vizsgált, kutatott témák, eredmények, felvetett kérdések és alkalmazott eljárások, módszerek, valamint az ehhez kapcsolódó emberek és azok interakcióinak összessége.

Ez a kötet ennek az élő hadtudománynak egy jelentős szegmensét reprezentálja, jelesül azt, hogy tudományos kutatói aktivitásuk kezdetén lévő doktoranduszhallgatók milyen hadtudományi témákra, kérdésekre fókuszálnak. Így ha ezt megvizsgáljuk, feltárjuk a kutatók tudományos motivációit, akkor megkaphatjuk azt a „topikhalmazt”, amely jól jellemzi azt, hogy mik helyezkednek el a hadtudomány gyújtópontjában.

A tanulmánygyűjtemény 24 elemzést (fejezetet) tartalmaz 25 szerzőtől. Ez a tény azonnal rávilágít egy sajátosságra, amely talán negatívumként is jellemzi ezt a tudományterületet, jelesül arra, hogy a kutatásokat jellemzően nem csoportmunkában folytatjuk, ezért alapvetően úgynevezett egyszerzős tanulmányokból tevődik össze a kiadvány.

Ezt az általános megállapítást árnyalja az a tény, hogy a szerzők PhD-hallgatók, akiknek a disszertációjukat egyedül kell megírniuk és megvédeniük, és ezek a tanulmányok a jövőbeli értekezések egy részét tartalmazhatják.

A Hadtudományi Doktori Iskola (HDI) képzési stratégiája egyfajta logika alapján, követve a hadtudomány komplex rendszerét, a vizsgálandó jelenségeket, a védelmi szférában felmerülő potenciális témákat képezi le. Ennek menedzselésére úgynevezett kutatási területeken szervezi a doktori képzést, amelyekhez való kapcsolódást is célszerű megnézni. Ha ezen a szemüvegen keresztül tekintünk a tanulmányokra, akkor az alábbiakat tapasztalhatjuk:

Biztonsági tanulmányok

–„Vissza a jövőbe?” (A NATO védelmi tervezésének változása a 21. század harmadik évtizedében)

–The Impact of the War in Eastern Ukraine on Russian–Chinese Relations

–A NATO stratégiai jövőképe

A védelem társadalomtudományi kérdései

–A veteránokról történő gondoskodás a hazánkkal szomszédos és a visegrádi együttműködés országaiban

–A katonai hivatás megjelenése a primer és a referenciacsoportokban, a pályaválasztásra gyakorolt hatása

–A virtuális valóság alkalmazási lehetőségei a katonai oktatás és képzés, illetve a harcászati eljárások terén

–Kihívások a Magyar Honvédség kommunikációjában. Kríziskommunikáció és ami mögötte van

–Fake news mémeken keresztül a közösségi médiában. Hogyan szűrhetik a felhasználók a félrevezető tartalmakat?

–A képzések szerepe a kompetencia- és szokásalakításban a Magyar Honvédségnél

–A honvédségi külső és belső PR szerepe veszélyhelyzetben a koronavírus-járvány okozta veszélyhelyzet példáján keresztül

A hadtudomány általános elmélete

–Carl von Clausewitz és a felfegyverzett nép a 21. században

–Kognitív hadviselés – van új a nap alatt?

A hadművészet elmélete

–Aszimmetrikus fenyegetések és a hibrid hadviselés jelenkori sajátosságai és hálózatai

–A hadviselés változásainak hatása az erők megóvásának műszaki támogatási feladataira

–Mesterséges intelligencia az átfogó művelettervezésben

–A különleges műveleti erők helye, szerepe a hibrid hadviselés területén

–A Magyar Honvédség harcvezetési és irányítási rendszerének innovatív fejlődése

–A katonai mesterlövész-képesség történelmi jelenléte a 19. és a 20. században

1. ábra: A témák megoszlása HDI-kutatásterületenként

Forrás: a szerző szerkesztése

–Lengyel repülőszázadok betagolása a Brit Királyi Légierőbe és eredményeik az angliai csatában

–A big data szerepe a biztonságföldrajzi elemzésekben

–Kézitusa az első világháború lövészárkaiban és azok relevanciái a 21. században

Nemzetbiztonság

–Az információ hasznosulásának újszerű távlatai a nemzetbiztonságban

A védelmi informatika és kommunikáció elmélete

–A magaslégköri repülő platformokkal kapcsolatos műveletek és az űrműveletek kapcsolódási hatása, egymásra hatása

Védelmi logisztika és védelemgazdaság

–Az Európai Unió közlekedésihálózat-fejlesztési törekvései és azok várható hatása a katonai logisztikai folyamatokra

A jellemző kulcsszavak

Érdekes információt hordoz a szerzők által megadott kulcsszavak listája is (az 1. táblázatban az 50 releváns kulcsszó látható).

1. táblázat: Jellemző kulcsszavak

aszimmetrikus fenyegetés

felkelés

kiképzés-felkészítés

befolyásolás

geoinformáció

kognitív hadviselés

big data

hadműveleti tervezés

kompetencia

biztonságföldrajz

hadviselés

közlekedési infrastruktúra

C-IED

hibrid hadviselés

közösségi média

Clausewitz

második világháború

kritikus infrastruktúra

Covid

infokommunikáció

kríziskommunikáció

digitalizáció

információ

különleges erők

elemzés

innováció

légi harc

energiaellátás

katonai pszichológia

légierő

Magyar Honvédség

repülő erők

mesterlövész

stratégia

mesterséges intelligencia

technológia

műszaki támogatás

terrorizmus

NATO

transzformáció

nemzetbiztonság

védelmi tervezés

oktatás

veterán

pályaorientáció

vezetési-irányítási (C2)

pandémia

virtuális tér

PR

virtuális valóság

Forrás: a szerző szerkesztése

Elemezve a kulcsszavakat, könnyen belátható következtetésekre juthatunk: gyakorlatilag minden úgynevezett hot topicot tartalmaznak; a témák között megtalálhatóak a klasszikus, mindig aktuális témák (például a második világháború) és a legaktuálisabb, mindennapjaink problémáiból eredeztethetőek egyaránt (például Covid, hibrid hadviselés, terrorizmus).

A kulcsszavakat összevetve egy folyó, még nem publikált kutatás eredményeivel arra a következtetésre jutottam, hogy a doktoranduszaink által tárgyalt témákat jellemző kulcsszavak 86%-os egyezést mutatnak az utóbbi évben a meghatározó hadtudományi folyóiratokban található kulcsszavakkal.

Ez azt mutatja, hogy a szerzőink aktuális témákat dolgoztak fel, amelyeket ha az érdeklődők elolvasnak, akkor átfogó képet kaphatnak a hadtudomány aktuális, fókuszban lévő témáiról és az azokra adható tudományos válaszokról.

Kellemes intellektuális élményt kíván a szerkesztő:

Dr. Krajnc Zoltán ezredes, egyetemi tanár

I.

Tanulmányok a hadászat témakörében

Balogh Péter

Aszimmetrikus fenyegetések és a hibrid hadviselés jelenkori sajátosságai és hálózatai

Bevezetés

A tanulmány keretében arra vállalkozunk, hogy az aszimmetrikus és hibrid fenyegetések kérdéskörével kapcsolatos kutatásaink némely releváns eredményét bemutassuk.

A munka első részében a koncepcionális és fogalmi keretek felvázolásával igyekszünk megragadni ezt a meglehetősen szerteágazó és így sokrétűen értelmezett jelenségkört. Olyan megközelítésmódokat és modelleket tekintünk át, amelyek egyrészt hatékony segítséget nyújthatnak e komplex kérdéskör interpretációjához, másrészt megfelelő alapot képezhetnek empirikus vizsgálataink számára.

A tanulmány folytatásaként bemutatjuk a munkánk során alkalmazott kutatásmódszertant, majd az ennek fényében elkészített esettanulmányok révén illusztráljuk főbb kutatási eredményeinket. Kitérünk a terrorizmus bizonyos új évezredbeli jellegzetességeire, valamint az érdekérvényesítés komplex formáira – mindezt a hálózatelemzési szemléletmód fókuszba helyezésével.

Az írásmű végén az eredmények összefoglalása mellett lehetséges további kutatási irányokra is utalunk.

1. Problémafelvetés

1.1. Átalakuló hadviselés az új évezredben

A nemzetközi konfliktusok, a fegyveres szembenállás és háború formája, jellege, lefolyása terén az utóbbi időszakban egyfajta átalakulás jelei figyelhetők meg.[2] Számos olyan fogalmi keret, koncepció, kifejezés került előtérbe vagy jelent meg – a teljesség igénye nélkül: hibrid háború, nemlineáris hadviselés, határok nélküli hadviselés, nem konvencionális hadviselés, szürkezóna-konfliktus, irreguláris hadviselés, nem kinetikus hadviselés, információs hadviselés, politikai hadviselés, hálózati háború, kiberhadviselés, lélektani hadviselés, soft power –, amely a jelenség eme megváltozott aspektusára, illetve újszerű megoldásaira utal.[3]

A háború transzformációja és pluralizációja – a technológiai fejlődés egyértelmű meghatározó jellegén túl – egyrészt tehát magában foglalja a fegyveres konfliktusok új típusainak megjelenését.[4] A hagyományos vagy 1. régi háború mellett a 2. új háború kibontakozásának lehettünk tanúi, amelynek alapja, illetve sajátos ismertetőjegye az erőszak privatizált formáinak előtérbe kerülése. Részben eltérő aspektusban jelent átalakulást a 3. virtuális háború formája, illetve kibontakozása, amely jelentősen összekapcsolódik a nyilvánosság és a közvélekedés terén végbement fejleményekkel. A 4. globalizált terrorkockázat mint a háború különálló – meghatározott elméleti megfontolások alapján kialakított – típusa pedig – nem meglepő módon – a 2001. szeptember 11-i támadások nyomán megjelenő, sajátosan elkülönülő konfliktusformára reflektál.[5] Ugyanakkor a típusalkotás mellett a változások strukturális jellege talán lényegesebb aspektus. A háború pluralizációjának gondolata éppenséggel – jellemzően – azt a szerveződésbeli, a háború tágabb társadalmi kontextusára vonatkozó átalakulást ragadja meg, amely a transzformációnak különös jelentőséget kölcsönözhet. Meghatározó eleme, hogy a fegyveres konfliktusok és az ezektől mentes időszakok, illetve területek egymástól való diszkrét elkülöníthetősége megkérdőjeleződik, problematikussá válik. A háború és a béke – pontosabban a béke érzete – nem válik el egymástól, illetve az az iránti igény és a valós háború a társadalmi dimenzióban egyszerre lehet jelen, egyfajta imázsteremtés eredményeként.[6]

Ebben a kettősségben nem kis szerepe van a háború virtualizálódásának, amely a hadviselő fél – jellemzően a kezdeményező – számára abból a szempontból kiemelt jelentőségű, hogy a lehetséges kockázatokat és a felmerülő áldozatokat lehetőség szerint saját társadalma számára[7] valami távoli, érdemi kihatással nem vagy csak kismértékben teheti bemutathatóvá s ezáltal elfogadhatóbbá. A virtuális dimenzió felértékelődésében kiemelt jelentőségre tesz szert a háborúk megvívása szempontjából az egyre inkább kiszélesedő, globalizálódó nyilvánosság, a nemzetközi vagy világnyilvánosság. A szélesebb szintű társadalmi elfogadás, legitimáció – részben legalábbis, de egyre jelentősebb mértékben – áttevődik a nemzetközi színtérre, helyet adva a kozmopolita legitimáció térnyerésének. A nemzetközi nyilvánosság szerepe tehát felértékelődik a fegyveres konfliktusok elfogadtatása terén, mivel ahhoz immár nem elegendő csupán a nemzeti, saját társadalom részéről kapott felhatalmazás, az új viszonyok között mértékadó, globális szintű elfogadottság – posztnemzeti legitimáció – szükséges.[8]

Lényegessé válik tehát a közvélekedés és a nyilvánosság a konfliktusok megvívása, lebonyolítása és kezelése terén, aminek egyik – egyre markánsabbá váló – aspektusa a megkérdőjelezhetőség és a tagadhatóság mint lehetőség és követelmény.[9] A műveleteket végrehajtó feleknek jelentős előnyük származhat abból, ha képesek elhárítani maguktól a felelősséget a nyilvánosság – legalábbis egy részének – eredményes meggyőzésével arról, hogy a kérdéses tevékenység nem hozzájuk kötődik, vagy az nem bizonyítható. Az alkalmazott eljárások egyre inkább azt kívánják, hogy az elérni szándékozott hatások minél inkább közvetett formában merüljenek fel: 1. közvetlen kontroll átadja helyét a 2. bizonyos kérdések terén meglévő érdekközösség alapján szerveződő tevékenységnek vagy 3. a döntéshozás érdekelt fél számára kedvezően történő alakításának.[10]

1.2. Aszimmetria, hadviselés, terrorizmus

Az aszimmetrikus hadviselés, a negyedik generációs háború, továbbá az új terrorizmus koncepciói a fegyveres konfliktusok utóbbi időszakban tapasztalható átalakulásának tekintetében felmerülő hasonló tendenciákra vezethetők vissza. Az aszimmetrikus hadviselés arra vonatkozik, hogy meghatározó változások, illetve újdonságok jellemzők a hadviselés terén az alkalmazott erő, illetve a fenyegetések költségessége tekintetében (1. ábra).

Az idődimenzió terén hasonlóan jelentős eltérések figyelhetők meg (például adott elkövető, illetve katona bevethetőségéhez szükséges kiképzési idő hossza), de az alkalmazott módszerek és célkitűzések is sajátosan jelennek meg az aszimmetrikus támadások esetében.[11] Az elkövetők új megközelítések alkalmazására törekszenek az ellenség támadása vagy éppen az azzal való szembeszállás terén. A műveletek kezdeményezői között gyakran jelennek meg nem állami szereplők,[12] így lényeges tényező, hogy az állam erőszak-monopóliumának elve sérül, aminek messzemenő következményei lehetnek.[13] Könnyen előfordulhat, hogy egy államnak olyan harctéren szükséges érvényesítenie akaratát, illetve erőfölényét, ahol akár több, kisebb méretű, lazán, hagyományos bürokratikus forma nélkül megszervezett, megszerveződött csoport áll vele szemben, amely jellemzően szokatlan eljárásokat alkalmazva igyekszik elkerülni a közvetlen összecsapásokat.[14]

1. ábra: Az aszimmetrikus hadviselés (AH) egyenlete

Forrás: David L. Buffaloe: Defining Asymmetric Warfare. The Land Warfare Papers, (2006), 58. alapján a szerző szerkesztése

A negyedik generációs hadviselés esetében ugyancsak fontos tényezővé válik a decentralizálódás mint a konfliktus megkülönböztető jegye, valamint még nagyobb hangsúlyt kap – a már a harmadik generációs hadviselésből átöröklődő – önállóság és kezdeményezőkészség. A nem állami szereplők felemelkedése és a központi erőszak-monopólium visszaszorulása ebben az esetben is lényeges fejlemény, azonban további elem a konfliktusok mögötti kulturális tényezőknek a(z újbóli) megjelenése.[15] Az önszerveződő hálózati struktúra megjelenésével – a decentralizáció mellett – a kapcsolódó hálózati rendszerek egyre kevésbé centralizálttá és sűrűvé válnak.[16] Viszonylagos egyetértés mutatkozik abban, hogy mind a negyedik generációs hadviselés,[17] mind az aszimmetrikus fenyegetések egyik leginkább látható formájának a nemzetközi terrorizmus tekinthető.[18]

Mindazonáltal a terrorizmus jelensége is átalakulni látszik. Az ezen a téren megjelenő jelentősebb változások értelmezésének egyik irányát jelentheti az új terrorizmus koncepciója,[19] amelynek értelmében a terrorizmus alapvetően diffúz, területiségétől megszabadult, abból kiszakított (deterritorializált) formát ölt, nemzetállami keretekből kilépő, azokon átívelő, hálózatos szerveződési formával.[20] Az új terrorizmus mögött meghúzódó motivációs elemek jellemzően vallási jellegűek, és a támadások jóval erőszakosabb formát öltenek, a „régi” terrorizmushoz képest gyakoribbá válnak a tömeges áldozatokat követelő műveletek. Hasonló értelmezést jelent az erőszak eme formája tekintetében a transznacionális aszimmetrikus terrorizmus koncepciója, amely a kockázatok széles körűvé válásának gondolatára, valamint arra épül, hogy az ilyen jellegű események csak időszakosan fordulnak elő, ezért az ellenük való fellépés is sajátos szemléletmódot tenne szükségessé.[21]

1.3. Hibrid hadviselés a szürke különféle árnyalataiban

A hibrid hadviselés és a szürke zónás konfliktusok eltérő terminológiai keretek között, de lényegében nagyon hasonló jelenségre vonatkoznak, azonban a kétértelműség nemcsak fogalmilag,[22] hanem tartalmilag is meghatározó sajátossága ezen konfliktusformának.[23] Meglehetősen komplexnek, összetettnek bizonyul ugyanis a hadviselés eme formája az alkalmazott módszerek, a taktikai megoldások és a stratégiai gondolkodás tekintetében egyaránt. Mindezek terén a hibrid hadviselés általános célja a fennálló – jelenleg alapvetően a nyugati világ, mindenekelőtt az USA számára előnyös – nemzetközi rend módosítása, megváltoztatása vagy éppenséggel fenntartása.[24] Ennek érdekében a hibrid hadviselés, illetve a szürke zónás kihívások keretében az érintett felek a módszerek széles spektrumát alkalmazhatják.[25] A hagyományos eszközök, a hard power eszközrendszere mellett egyéb, nem konvencionális taktikák és eljárások kapnak kiemelt jelentőséget, ezáltal olyan sokoldalú kihívást hozva létre, amely katonai és politikai is egyben,[26] továbbá amelyben a társadalmi dimenzió is rendkívül hangsúlyossá válik.[27] Ennek megfelelően – ebben az esetben is – a szereplők között az államok mellett hangsúlyossá válhatnak egyéb csoportok, például terrorista vagy különféle transznacionális szervezetek.[28] A hibrid műveletek sokrétűségét illusztrálja a 2. ábra, amely egy egyszerű hibrid támadás lehetséges tovagyűrűző hatásait szemlélteti adott, több szegmensre tagolódó műveleti környezet, illetve célpontország esetében.

2. ábra: A hibrid hadviselés vázlata

Forrás: Kiss (2015): i. m. 23.

A hibrid műveletek tekintetében talán fokozottan utalhatunk a konfliktusok virtualizálódásának korábban felvázolt tendenciájának relevanciájára, így a hadviselés eme megközelítésmódja esetében mind magasabb stratégiai szinten, mind pedig taktikai, illetve a harc megvívásának gyakorlati dimenziója szempontjából fontos és érdekes kérdéskört jelent a befolyásolás problematikájának[29] előtérbe kerülése, amennyiben az ily módon kivívott előny a harc sikeres megvívásának meghatározó elemei közé sorolható.[30] A kibertér kibontakozásával, majd dominánssá válásával párhuzamosan a lélektani műveletek ezen virtuális tartományban történő megjelenésével ez a jelentőség időközben csak még meghatározóbbá vált.[31]

A befolyásolási műveletek egyfajta kettős természetű jelenségként – a lélektani és az információs műveletekhez kapcsolódóan – értelmezhetők, amennyiben a lélektani műveletek egyrészt az emberek tudati viszonyai, véleménye, vélekedései és cselekvései terén fejtik ki hatásukat,[32] másrészt alapelemük a tudás és az ismeret, azaz az aktuális helyzetre vonatkozó információ. A lélektani műveletek valamilyen, a kezdeményező által kívánt végállapot, illetve vélekedés és cselekvés adott formájának elérésében érik el céljukat. Ez az adott célcsoport függvényében lehet pozitív vagy negatív, illetve csoportviszonyok szempontjából egyesítő vagy megosztó.[33] Az információs műveletek hatásterületének három szintje különíthető el: 1. a fizikai dimenzióban az információs infrastruktúra támadása, illetve védelme merül fel elsődlegesen, 2. az információs terület az adatszerzés, illetve -feldolgozás elektronikus csatornáinak manipulálását tűzi ki célul, s végül 3. a kognitív terület testesíti meg a célcsoport gondolkodásának megváltoztatását.[34] Kutatások, szakirodalmi források kiemelik, hogy az új évezred sajátos hadviselési formáinak, mindenekelőtt a hibrid hadviselésnek,[35] de az aszimmetrikus konfliktusoknak ugyancsak,[36] illetve akár a kibertérben zajló műveleteknek[37] egyaránt meghatározó, sőt egyre inkább felértékelődő elemeiként találjuk meg a lélektani és információs műveleteket.

1.4. A hálózatok jelentősége, a szemléletmód relevanciája

A munkánkban alkalmazott megközelítésmód fő dimenzióját a hálózatok vizsgálatára vonatkozó értelmezések és megállapítások jelentik. Természetesen a hadtudomány előtt korántsem ismeretlenek a hálózati szerveződési mód előnyei, elegendő itt csak a hálózatközpontú hadviselés koncepciójára[38] gondolni vagy a hálózatokra mint az információ hasznosításához elengedhetetlen struktúrákra utalni.[39] A hálózatok mint komplex rendszerek az alábbi négy fő tulajdonsággal rendelkeznek: kisvilágság, skálafüggetlenség, egymásbaágyazottság, valamint gyengekapcsoltság.[40] Az aszimmetrikus kihívások vonatkozásában előbbiek közül akár mind a négy jellemző vizsgálatra érdemes lehet például a terrorista hálózatok tanulmányozásakor, de akár az egymásbaágyazottságra mint szerveződési módra a hibrid fenyegetések feltárásakor is fókuszálhatnak az elemzések. Jelen munka keretében azonban ebben a tekintetben egy további, a hálózati szerveződési módban rejlő, egyedinek tekinthető aspektust is kiemelünk, nevezetesen a közvetett hatás kifejtésének, egyfajta indirekt érdekérvényesítésnek[41] a lehetőségét. A hálózati megközelítés ilyen szempontú alkalmazása elősegítheti például a befolyásolási műveletek hatásmechanizmusának megragadását, értelmezését: ennek keretében azt feltételezzük, hogy a kezdeményező fél a célcsoport felé kifejteni szándékozott hatását elsősorban nem közvetlen csatornán keresztül igyekszik realizálni, sokkal inkább közvetítő szereplő(k) beiktatásával (3. ábra) kísérli ezt meg, amiből a kezdeményezőnek számos előnye származhat.

3. ábra: A befolyásolási műveletek hálózati modellje

Forrás: a szerző szerkesztése

A tanulmány további részében – rövid módszertani ismertetést követően – empirikus kutatómunkánk eredményeiből válogatva olyan esettanulmányokat mutatunk be, amelyek illusztrálhatják az előbbiekben felvázolt koncepcionális keretek mentén kirajzolódó megközelítésmód gyakorlati alkalmazását.

2. Módszertani keretek

Kutatómunkánk keretében jellemzően kvantitatív szemléletmódban készített esettanulmányokat dolgoztunk ki. Olyan esettanulmányokat választottunk, amelyek lehetőség szerint négyes feltételrendszernek tesznek eleget:

1.  kapcsolódnak az aszimmetrikus kihívások vagy a hibrid fenyegetések kérdésköréhez,

2.  az új évezredben jelen levő, aktuális problémára reflektálnak,

3.  a szakmai érdeklődés mellett esetlegesen gyakorlati relevanciájuk is van, továbbá

4.  rendelkezésre állnak vagy összegyűjthetők olyan adatok, információk, amelyek lehetőséget biztosítanak a kvantitatív elemzőmunka alkalmazására.

Utóbbihoz kapcsolódóan a vizsgálatokhoz meglévő adatbázisok másodelemzését végeztük el, vagy online elérhető információforrásokból szerkesztettünk elemzésre alkalmas adatbázisokat. Bizonyos esetekben az adatbázisok összekapcsolására is sor került egyes információforrások összehasonlíthatósága érdekében. Az adatok elemzésekor egyszerű statisztikai módszereket és a hálózatelemzés némely eljárását hívtuk segítségül, az elemzések eredményeinek megjelenítéséhez grafikus elemeket (diagramok, hálózati gráfok) használtunk fel.

3. Esettanulmányok

3.1. I. A terrorizmus globális (hibrid) hálózata

Amennyiben a terrorizmust mint az aszimmetrikus kihívások egy jellemző formáját tekintjük, érdemes áttekinteni, hogy az miként alakult az új évezredben. A kutatásaink keretében készített kimutatások közül azokat választottuk ki illusztrációként, amelyek adekvátak és egyben szemléletesek az erőszak aszimmetrikus volta tekintetében. Mindenekelőtt idesoroltuk az öngyilkos támadásokat – amelyek esetében az aszimmetria a támadó saját életének tervezett, szándékos feláldozásában jelenik meg –, a koordinált akciókat – ahol az elkövetők egyszerre több, helyileg, illetve időben összehangolt támadást kísérelnek meg vagy hajtanak végre, ezzel is komplexebbé téve a támadás elleni védekezés lehetőségét –, valamint a kooperatív műveleteket. Utóbbiak olyan esetekre vonatkoznak, amikor több terrorszervezet egymással együttműködésben szervez meg egy támadást, összeadva erőforrásaikat, kompetenciáikat, információikat s növelve a sikeresség valószínűségét, illetve az ilyen sajátos kooperatív támadás pusztítási potenciálját.

4. ábra: Az aszimmetrikus terroristaműveletek időbeli alakulása (%)

Forrás: a szerző számítása és szerkesztése a GTD (Global Terrorism Database, a terrorizmus globális adatbázisa) adatai alapján

Az adatok alapján megfogalmazható, hogy az aszimmetria illusztrálására jelen esettanulmány keretében kiválasztott terrorista támadási formák időbeli eloszlása hasonló mintázatot mutat (4. ábra): a 90-es évek közepe és az új évezred első évtizedének vége közötti időszakban alacsonyabb növekedési ütem figyelhető meg, amely a 2010-es évek elején intenzívebb növekedési ütemre váltott át. Az ebben az időszakban kezdődő arab tavasz eseményei valószínűsíthetően jelentős szerepet játszottak a trendváltásban, amely legszemléletesebben kétségkívül a több szervezet együttműködésében kivitelezett, kooperatív támadások esetében jelenik meg, indokolttá és érdekessé téve az ily módon kialakuló hálózat vizsgálatát.

A kooperációban végrehajtott terrorista akciók globális hálózati rendszere[42] korántsem egységes: mind a szereplők számában,[43] mind a résztvevők közötti kapcsolatok tekintetében jelentős különbségek rajzolódnak ki regionálisan is, illetve természetesen az egyes szervezetek pozíciója tekintetében is (1. gráf). A központi szereplők feltárása előtt azonban röviden megvizsgáljuk a globális kooperációs struktúra egészét.

1. gráf: Az együttműködésben végrehajtott terrorista akciók globális hálózatának gráfja

Forrás: a szerző szerkesztése

Jelmagyarázat: az eltérő színek a regionális elhelyezkedésre utalnak.

A hálózat egymással kapcsolatban lévő szereplőiből létrejövő alrendszerben a geodézikus távolság 5,34 – ez alacsony szintű kompaktságot (0,040) és jelentős fragmentáltságot (0,96) eredményez. A hálózat központisága szintén alacsony (Freeman-féle fokszámközpontiság = 0,27%); a lehetséges kapcsolatoknak mindössze 0,27%-a létezik a hálózatban. A terrorszervezetek között jelentős eltérés van a kapcsolatok száma tekintetében: az átlagos fokszám 5,17 – vagyis átlagosan ennyi kötés jut egy szereplőre –, amelyhez magas szórás (10,16) társul. Az átlagos fokszám kétszórásnyival növelt értéke (25,49 kapcsolat) – azaz magasközpontiság – fölött 14 terrorszervezet található (5. ábra), amelyek tehát a többi szervezethez képest kiemelt súlyúak a terroristák globális együttműködési hálózatában. Ezen szereplők a teljes hálózat kapcsolatainak egyharmadát (32,28%) fedik le, holott az összes szervezetnek csak töredékét (~3%) teszik ki. A terrorista csoportok ezen felső köre összetételét tekintve meglehetősen homogénnek bizonyul, amennyiben a hálózati elemek fele a közel-keleti és észak-afrikai régió terrorszervezetei közül való, további négy pedig a szintén kiterjedt dél-ázsiai térségben található. Az élmezőnyhöz tartozik még két dél-amerikai szervezet és egy délkelet-ázsiai szereplő.

5. ábra: Az együttműködési hálózat jelentősebb szervezetei és a regionális hovatartozás

Forrás: a szerző számítása és szerkesztése

Az együttműködésben megvalósított terrortámadások sajátos formájának tekinthető azon eljárásmód, amikor a felek közötti aszimmetria úgy jelenik meg, hogy az együttműködésben érintettek nem is feltétlenül szervezeti formában végzik tevékenységüket, mindössze közvetett – például érdekegyezésen, ideológiai kapcsolódáson vagy szimpátián alapuló – viszony áll fenn az akció elkövetésében részt vevő felek között. Jó példa lehet erre a globális terrorizmus fenti hálózatában is meghatározó pozíciót betöltő, a felső szegmensben megtalálható Iszlám Állam (ISIL), amely meglehetősen sajátos működési mód révén igencsak összetett kooperációs hálót tudhat magáénak. Amellett ugyanis, hogy több másik terrorista vagy felkelőszervezettel hajtott végre együttműködésben műveleteket, számos olyan eset is kapcsolódik hozzá, amikor a támadás kivitelezői olyan személyek voltak, akik közvetlenül nem álltak kapcsolatban az ISIL központi vagy fiókszervezetével, tevékenységükkel mégis a hírhedt szervezet tevékenységének erősítéséhez, kiterjesztéséhez járultak hozzá. Az Iszlám Állam összetettsége alapján komplexnek, míg az elkövetők, illetve a támadások jellemzői tekintetében kevertnek, hibridnek tekinthető kooperációs hálózati gráfjának (2. gráf) egyik szegmense tehát azon terrorista csoportok közötti kapcsolódásokból épül fel, amelyek az Iszlám Állammal – illetve annak valamely alegységével, tartományával, fiókszervezetével – közösen jegyeznek terrorista akciót.[44] A gráf ezen alhálózatának struktúrája meglehetően összetettnek bizonyul, amennyiben a szervezetek közötti többszörös kapcsolódásokból olyan szűkebb, összetartozó csoportosulások, klaszterek is kialakulnak, amelyek tagjai között a hálózati sűrűség magasabb, illetve amelyekben bizonyos szervezetek mint központi elemek emelkednek ki.[45]

2. gráf: Az Iszlám Állam globális együttműködési hálózatának gráfja

Forrás: a szerző szerkesztése

A komplex hálózat másik szegmensét az együttműködés előbbi, hagyományosnak tekinthető formáját meghaladó akciók személyi elkövetői adják.[46] Ezen hálózati elemek[47] (összesen 77 fő) strukturális megkülönböztető jellemzője – ugyancsak az előbbi, szervezeti szintű együttműködés mintázatával ellentétben – szükségszerűen egyfajta izoláltság: egymással jellemzően nem állnak kapcsolatban,[48] kizárólag az Iszlám Állammal mint a támadás eszmei indítékának forrásával.

Kettős strukturális jelleg rajzolódik ki tehát az Iszlám Állam hibrid kooperációs hálózatában: míg a formális, terrorszervezetek közötti együttműködésekből kialakuló alhálózatban bizonyos fokú egymásbaágyazottsággal, hídszerű beágyazottsággal[49] jellemezhető szerkezet alakul ki, addig az erőszakos akciókat az Iszlám Állam nevében elkövető személyek által megjelenített, egyfajta informális kooperáción alapuló alhálózat elemei jellemzően egyszeri kapcsolódások révén, a harmadlagos szerveződés mintázatával[50] kapnak helyet a gráfban. Mind a formális/szervezetek közötti, mind pedig az informális/harmadlagos szerveződésen alapuló együttműködések esetében felfedezhető azonban egy közös jellemző: a nem kooperatív támadásokhoz képest magasabb eredménymutatók.

3.2. II. Oroszország komplex érdekérvényesítési hálózata

Oroszország globális tekintetben meghatározó szereplőnek tekinthető,[51] bár gazdasági vagy éppen katonai tekintetben nem a legdominánsabb, talán éppen ezért jelenthet szemléletes példát arra, hogy esetében miként kerülhet előtérbe és válhat hatékonnyá a nemzetközi rendszerben történő érdekérvényesítés közvetett, áttételes formában, hálózati rendszerek kiépítésével, illetve működtetésével. Az alkalmazott eljárások ebben a tekintetben alapvetően azt teszik szükségessé, hogy az elérni szándékozott hatások minél inkább közvetett formában merüljenek fel. Érdekeinek érvényesítése érdekében Oroszország tehát összetett, a társadalmi élet több szegmensét is lefedő befolyásolási hálózatot tudhat magáénak (3. gráf).

A kutatás jelenlegi készültségi fokán négy szegmensre tudunk adatok szintjén is reflektálni.[52] A kulturális élet – mint a soft power, kulturális diplomácia egyik eleme – tekintetében a kulturális intézmények, kulturális központok globális eloszlásának szerkezetét vettük figyelembe (4. gráf), amelyből kiderül, hogy Oroszország a kulturális diplomácia, illetve a soft power eme formája esetében – az élen található Kínához, Franciaországhoz és Egyesült Királysághoz képest „csak” – a középmezőnyben helyezkedik el a kulturális központok számát tekintve, ugyanakkor figyelemre méltó, hogy az ilyen jellegű orosz intézmények esetében jól kirajzolódik egy alapvetően eurázsiai dominancia a kulturális szervezetek elhelyezkedése s így az ország orientációja tekintetében.

3. gráf: Oroszország komplex befolyásolási hálózatának áttekintő gráfja

Forrás: a szerző szerkesztése

Jelmagyarázat: kék kör: ország [középen: Oroszország]; narancssárga kör: kulturális központ; piros kör: politikai párt; szürke kör: internetes troll; fekete kör: APT

4. gráf: Az orosz kulturális diplomácia (soft power) globális orientációs hálózata

Forrás: a szerző szerkesztése

Jelmagyarázat: kék négyzet: régió; piros kör: kulturális intézet központja

Az érdekérvényesítés nyilvánvaló, központi jelentőségű területének tekinthető a politikai döntéshozás szférája (5. gráf), amelynek vonatkozásában már sajátos hálózati ismérv jelenik meg: egyes viszonyok multiplex jellege, amely jelen vizsgálat szempontjából abban ölt testet, hogy több olyan ország (például Görögország, Németország) is található a hálózatban, amelyet nemcsak egy, hanem több szélsőséges(nek tekintett) politikai szervezet köt össze Oroszországgal. Vagyis utóbbi adott ország vonatkozásában több olyan, a politikai szférában működő szervezetet is támogat, amelyen keresztül (feltételezhetőleg) saját érdekeinek érvényesítésére találhat módot. Érdemes továbbá kiemelni, hogy ezen többszörös kötésekkel rendelkező országpárok esetében nem egy esetben fedezhető fel egyfajta vegyes mintázat abban a tekintetben, hogy az orosz fél a politikai spektrum két ellentétes pólusához tartozó formációkat is támogat, amiből következő előnyként merülhet fel, hogy ezáltal is növelhető a befolyásolási műveletek által lefedhető társadalmi csoportok köre, a megszólítható közvélemény szélessége.

5. gráf: Oroszország által támogatott európai szélsőséges politikai formációk hálózata

Forrás: a szerző szerkesztése

Jelmagyarázat: kék négyzet: ország; piros/fekete kör: szélsőbal-/-jobboldali párt

A konfliktusok virtualizálódásának kétségtelenül egyik meghatározó eleme a kibertér felértékelődése, meghatározóvá válása. Ez a terület jelenti az itt vizsgált befolyásolási hálózat harmadik szegmensét: az Oroszország által a kibertérben végzett műveletek – amelyek sajátos közvetítőkön (APT-ken) keresztül valósultak meg – szerkezetére, összetételére (6. gráf) jellemző, hogy döntően az orosz kibertámadások németországi, ukrajnai és USA-beli célpontok ellen irányultak, de több további nyugat-európai ország esetében is megjelenik Oroszország ilyen jellegű tevékenysége, valamint egyes ázsiai országok is megtalálhatók az orosz kiberműveletek hálójában. Utóbbiak közül Dél-Korea esetében további érdekességként kiemelhető, hogy nem csupán orosz részről, hanem koreai részről is sor került kibertámadásra, így ezen államok viszonylatában kölcsönös kapcsolat jelenik meg a gráfban.

6. gráf: Oroszország pozíciója a kiberműveletek hálózatában

Forrás: a szerző szerkesztése

Jelmagyarázat: piros vonal: kölcsönös kapcsolat

Részben a kibertérhez kapcsolódó, mégis érdemes elkülönülten is figyelembe venni egy negyedik szektort: a közösségi média területét, amelyből jelen munka keretében
a (dez)információs szegmens emelhető ki. Ennek empirikus lehetőségéhez a 2018 márciusa elején Szergej Szkripal és lánya ellen elkövetett támadás biztosít kiinduló alapot, amennyiben a gyilkossági kísérlet rövid időn belül jelentős médiaversenyt indukált a virtuális térben. Az eseményt követő napon az arról beszámoló híradások keretében (dez)információs versengés indult meg, amelyet a nyugati források kezdeményezése és vezető szerepe jellemez. Az orosz sajtó több mint egy héten keresztül mindössze elenyésző mértékben tematizálta a problémát, és sokáig jelentős lemaradásban is volt – bár az orosz híradások időbeli eloszlásának trendvonala követi a másik oldal görbéjét (6. ábra).

6. ábra: A Szkripal-támadás kapcsán kibontakozó hírverseny

Forrás: a szerző számítása és szerkesztése

Megjegyzés: vízszintes tengely: a posztok időintervalluma (hónap, nap); függőleges tengely: posztok kumulatív száma

Hozzávetőlegesen három hét elteltével azonban az orosz kommunikáció mintha stratégiát váltott volna: markánsabb növekedés figyelhető meg, s az olló a két médiaforrás görbéje között záródni kezdett. Majd az orosz sajtó újabb trendváltással, a növekedési ütem még meredekebbé válásának köszönhetően, tulajdonképpen az esemény egy hónapos fordulójára a hírversenyben utolérte és meg is előzte a korábban domináns oldalt, ezzel a médiajelenlét ezen számszerűsíthető dimenziójában megnyerte a virtuális (dez)információs versenyfutást.

Valószínűsíthetően számos tényező együttes hatása állhat az online médiabeli hírverseny eredeti mintázatának sikeres megtörése, majd megfordítása mögött, amelyek között minden bizonnyal kiemelt jelentőségű a közösségi médiában működő – részben legalábbis – automatikus felhasználói felületek, trollok működése. Ezek a hírmegosztó felületek feltételezhetően rendkívül hatékonynak bizonyultak az Oroszország számára kedvező narratívák terjesztésében és hangsúlyozásában – különösen a számukat figyelembe véve. Egy vonatkozó tanulmány szerint[53] az előbb vizsgált esethez kapcsolódóan relatíve kevés (18 db) trollról van szó, amelyekről azonban elmondható egyrészt, hogy működésükre egyfajta szórtság jellemző, amennyiben nem kizárólag orosz területről működnek, hanem nyugat-európai országokbeli – jellemzően egyesült királyságbeli (4 db) – felhasználói felületek is megtalálhatók közöttük. A befolyásolási hálózat ezen online, közösségi médiához kötődő dimenziója (7. gráf) tehát – részben legalábbis – közvetlenül a célterület társadalmában működve fejti ki hatását.

7. gráf: Oroszországhoz köthető közösségi médiabeli trollok és követőik gráfja

Forrás: a szerző szerkesztése

Jelmagyarázat: kék kör: troll; piros kör: követő (középen Oroszország)

A struktúra további jellemzője a szegmentáltság, illetve a lefedett közönség méretbeli eltérése, amely – egyebek mellett – a követők számának tükrében, az egyes trollok mögött található, eltérő nagyságú alhálózatokkal válik illusztrálhatóvá. E tekintetben tehát rendkívül lényeges különbség, méretbeli hierarchia rajzolódik ki az internetes felhasználói fiókok között. Az orosz befolyásolási műveletek ezen dimenziója az internetes hírportálok és az online közösségi média területén tehát arra enged következtetni, hogy a kívánatos tartalmak és célzott üzenetek továbbítására, illetve erősítésére meglehetősen hatékony struktúrát sikerült kialakítani, amely lehetővé tette rövid távon Oroszország számára, hogy felülkerekedjen. Mindezt jellemzően kevés közvetítő szereplőt magában foglaló, rugalmasan alakítható, az internetes lehetőségeket kihasználó, költséghatékony és adaptív struktúra kiépítésével.

Összegzés és kitekintés

A fentiekben kutatómunkánk keretében végzett vizsgálataink eredményeiből mutattunk be néhányat, amelyek az új évezred jellemző konfliktusformái, az aszimmetrikus kihívások és a hibrid hadviselés kérdésköréhez kapcsolódtak, hálózati megközelítésmód alkalmazásával. A koncepcionális keretek áttekintését követően két esettanulmányban összegeztük empirikus kutatásaink eredményeit. Az aszimmetrikus kihívások tekintetében a globális terrorizmus együttműködésben kivitelezett műveleteiből kialakuló hálózatát tártuk fel és jellemeztük, külön figyelmet fordítva az Iszlám Állam sajátos, hibrid kooperációs hálózatára. Az Oroszország példáját felhasználó esettanulmány a hibrid hadviselés vonatkozásában komplex, multiszektorális befolyásolási hálózat feltérképezését és elemzését eredményezte. Az esettanulmányok keretében törekedtünk arra, hogy a kijelölt kutatási problémák feldolgozása és elemzése során megfelelően illusztráljuk a hálózati szemléletmód alkalmazhatóságát.

Kutatómunkánk továbbfolytatásaként egyrészt a már meglévő kutatási eredmények kibővítésére és elmélyítésére – például a terrorista együttműködési hálózatok belső szerkezetének vizsgálatára vagy időbeli kiterjesztésére, illetve más országok hibrid hadviselési, befolyásolási hálózatainak feltérképezésére és összehasonlítására – teszünk kísérletet. Másrészt a megismert koncepcionális keretek fényében további tématerületeken – például kiberműveletek, szemantikai hálózatok és stratégiai kommunikáció – tervezünk empirikus kutatásokat.

Felhasznált irodalom

Altman, Steven A. – Pankaj Ghemawat – Phillip Bastian: DHL Global Connectedness Index 2018. Bonn, Deutsche Post DHL, 2019.

Balogh Péter: Komplex befolyásolási hálózatok. Az érdekérvényesítés új évezredbeli formái Oroszország példáján keresztül. In Baráth Noémi Emőke – Mezei József (szerk.): Rendészet–tudomány–aktualitások. Budapest, DOSZ, 2020. 17. Online: https://dok.uni-nke.hu/document/dok-uni-nke-hu/Tanulma%CC%81nyko%CC%88tet.pdf

Beck, Ulrich: Világkockázat-társadalom. Az elveszett biztonság nyomában. Szeged, Belvedere Meridionale, 2008.

Brands, Hal: Paradoxes of the Gray Zone. Fpri.org, 2016. február 5.; Online: www.fpri.org/article/2016/02/paradoxes-gray-zone/

Buffaloe, David L.: Defining Asymmetric Warfare. The Land Warfare Papers. (2006), 58. Online: www.slideshare.net/alexpituba/defining-asymmetric-warfare

Castells, Manuel: A hálózati társadalom kialakulása. Budapest, Gondolat Kiadó – Infonia Kiadó, 2005.

Cohen, Raphael S. – Andrew Radin: Russia’s Hostile Measures in Europe. Understanding the Threat. Santa Monica, RAND Corporation, 2019. Online: www.rand.org/pubs/research_reports/RR1793.html

Csermely Péter: A rejtett hálózatok ereje. Mi segíti a világ stabilitását? Budapest, Vince Kiadó, 2005.

Deák Veronika: Social engineering alapú információszerzés a kibertérben megvalósuló lélektani műveletek során. Hadtudományi Szemle, 12. (2019), 3. 95–111. Online: http://doi.org/10.32563/hsz.2019.3.6

Granovetter, Mark: A gyenge kötések ereje. A hálózatelmélet felülvizsgálata. In Angelusz Róbert – Tardos Róbert (szerk.): Társadalmak rejtett hálózata. Budapest, MKI, 1991.

Haig Zsolt – Várhegyi István: A cybertér és a cyberhadviselés értelmezése. Hadtudomány, 18. (2008), 1–12.

Horváth Pál: A katonai nemzetbiztonsági szolgálatok helye, szerepe, feladatai a válságkezelő műveletek során. PhD-értekezés. Budapest, ZMNE HDI, 2007.

International Security Advisory Board: Report on Gray Zone Conflict. 2009-2017.state.gov, 2017. január 3. Online: https://2009-2017.state.gov/documents/organization/266849.pdf

Kassai Károly: A Magyar Honvédség információvédelmének – mint a biztonság részének – feladatrendszere. PhD-értekezés. Budapest, ZMNE, 2007.

Kiss Álmos Péter: Generációk a hadviselésben – a negyedik generáció. In Resperger István – Kiss Álmos Péter – Somkuti Bálint (szerk.): Aszimmetrikus hadviselés a modern korban. Kis háborúk nagy hatással. Budapest, Zrínyi Kiadó, 2015. 66–80.

Kiss Álmos Péter: A hibrid hadviselés természetrajza. Honvédségi Szemle, 147. (2019), 4. 17–37.

Kovács László: Biztonságpolitika: a kibertérben. Budapest, NKE, 2019.

Krajnc Zoltán ‒ Csengeri János: A légierő képességei a hibrid fenyegetésekkel szemben. Hadtudományi Szemle, 10. (2017), 4. 112–125.

Liang, Qiao – Wang Xiangsui: Unrestricted Warfare. Beijing, PLA Literature and Arts Publishing House, 1999.

Lind, William S.: Understanding Fourth Generation War. Antiwar.com, 2004. január 15. Online: www.antiwar.com/lind/?articleid=1702

Lőwi Ildikó: Információs hadviselés hatása az idegenellenességre. Hadtudományi Szemle, 9. (2016), 1. 249–259.

Nagy Bianka: Az orosz nem lineáris hadviselés és az ellene irányuló önvédelem lehetőségei. Felderítő Szemle, 17. (2018), 1. 143–150.

Neumann, Peter R.: Old and New Terrorism. Socialeurope.eu, 2009. Online: www.socialeurope.eu/2009/08/old-and-new-terrorism/#

Perl, Raphael F.: Asymmetric Warfare: A Doctrine to Fit the Times. In Álmos Péter Kiss (szerk.): Asymmetric Warfare. Conflict of the Past, the Present and the Future. Proceedings of the Conference in Budapest, Hungary, 9–10 November 2016. Budapest, Dialóg Campus Kiadó, 2017. 43–47.

Pix Gábor: A lélektani műveletek jellemzőinek vizsgálata. PhD-értekezés. Budapest, NKE, 2005.

Putnam, Robert D.: Bowling Alone. The Collapse and Revival of American Community. New York, Simon and Schuster, 2000.

Resperger István: A XXI. század fegyveres konfliktusainak hatása a hadtudományra. In Resperger István – Kiss Álmos Péter – Somkuti Bálint (szerk.): Aszimmetrikus hadviselés a modern korban. Kis háborúk nagy hatással. Budapest, Zrínyi Kiadó, 2015. 13–47.

Resperger István: A nemzetbiztonsági szolgálatok tevékenysége – biztonsági kihívások, kockázatok és fenyegetések. In Resperger István (szerk.): Nemzetbiztonsági alapismeretek. Budapest, Dialóg Campus Kiadó, 2018. 29–93.

Resperger István – Somkuti Bálint: Hybrid Warfare or the Ever Changing Face of War. Defence Review, 144. (2016), 1. 73–79.

Rózsa Tibor: A befolyásolás művészete. Hadtudományi Szemle, 7. (2014), 2. 44–53.

Somkuti Bálint: A negyedik generációs hadviselés. In Resperger István – Kiss Álmos Péter – Somkuti Bálint (szerk.): Aszimmetrikus hadviselés a modern korban. Kis háborúk nagy hatással. Budapest, Zrínyi Kiadó, 2015. 48–65.

Szternák György: Gondolatok a hatásalapú- és a hálózatközpontú katonai műveletekről. Hadtudományi Szemle, 1. (2008), 3. 1–7.

Tóth András: A hálózat nyújtotta képesség megvalósításának lehetőségei a Magyar Honvédség kommunikációs rendszerében. PhD-értekezés. Budapest, NKE HDI, 2015.

Tömösváry Zsigmond: Oroszország mint globális szereplő? Felderítő Szemle. 17. (2018), 4. 57–70.

Tucker, David: Terrorism, Networks, and Strategy. Why the Conventional Wisdom is Wrong. Homeland Security Affairs. 4. (2008), 42. Online: www.hsaj.org/articles/122

United States Special Operations Command White Paper: The Gray Zone. Publicintelligence.net, 2015. szeptember 9. Online: https://publicintelligence.net/ussocom-gray-zones/

Csurgó Attila

A hadviselés változásainak hatása az erők megóvása műszaki támogatásának feladataira

„Az államok közötti nyílt háborúkat számos esetben nehezen kategorizálható konfliktusok váltják fel. Egyre nagyobb teret nyer az aszimmetrikus és a hibrid hadviselés […]”[54]

Magyarország Nemzeti Biztonsági Stratégiája

Bevezetés[55]

Hazánk 1990. március 25-én, a Varsói Szerződés[56] felbomlása és az április 8-án megtartott első szabad választások előtt megkezdte a tárgyalásokat a Szovjetunióval a Magyarországon állomásoztatott csapatainak kivonásáról. Magyarország 1990 júniusában elsőként jelentette be az akkori Varsói Szerződés tagállamai közül, hogy az év végéig kilép a politikai-katonai tömbből. A Szovjetunió szétesésével a bipoláris nemzetközi rendszer keleti pillére omlott össze,[57] így a porondon egyedüli szuperhatalomként az Amerikai Egyesült Államok maradt. A szuperhatalom jelzőt Gazdag Ferenc szerint „abban az értelemben használjuk, hogy csak ez az ország rendelkezett az érdekeinek globális érvényesítéséhez szükséges katonai képességekkel, gazdasági és politikai eszközrendszerrel”.[58]

A szocialista tömb széthullása, a Szovjetunió felbomlása és Oroszország hanyatlása megváltoztatta a lehetséges globális konfliktusok jellegét, kialakulásuk és kezelésük mechanizmusait egyaránt. Megszűnt a nukleáris elrettentésen alapuló stabilitás, azaz a „nagy kockázat, kis valószínűség” elvét a „kisebb kockázat, nagy valószínűség” elve váltotta fel. A nukleáris elrettentés veszélyének elmúltával helyi háborúk sora tört ki számos konfliktuszónában. A kétpólusú hatalmi szembenállás megszűnésével az Észak-atlanti Szerződés Szervezete (NATO)[59] is szükségesnek vélte, hogy átértékelje a nemzetközi biztonságot veszélyeztető tényezőket, az azokra történő reagálás lehetőségeit, valamint a NATO helyét és szerepét a kialakult új világrendben, amely már jóval bonyolultabban jellemezhető.

Az összetett válságokat, konfliktusokat és katasztrófákat dinamikus és kiszámíthatatlan események jellemzik: politikai átmenetek, hatalmi vákuumok, erőszakos felkelések, terrorizmus, bűnözés, bizonytalanság, etnikai feszültségek és konfliktusok, állami és/vagy gazdasági összeomlás, korrupció, betegségek és jelentős társadalmi átrendeződés. A NATO útkeresése már az 1991-ben megfogalmazott stratégiai elgondolással[60] elkezdődött, de igazán az 1999-ben Washingtonban elfogadott koncepcióban[61] teljesedett ki. Ugyanakkor górcső alá véve a fent felsorolt dinamikus és kiszámíthatatlan eseményeket továbbra is megállapíthatjuk, hogy a háttérben a résztvevők politikai céljainak elérése áll. Természetesen azt is megállapíthatjuk, hogy a politikai célok elérésének formái jelentősen megváltoztak napjainkra, amelyeket a felhasznált eszközök változatos tárháza jellemez. Amint arra a tanulmány címéhez kapcsolt idézet már rámutatott, Magyarország Nemzeti Biztonsági Stratégiája (NBS) a műveleti környezet változásait a következőképp jellemzi:

„az államok közötti nyílt háborúkat számos esetben nehezen kategorizálható konfliktusok váltják fel. Egyre nagyobb teret nyer az aszimmetrikus és a hibrid hadviselés, amelyek révén feltörekvő vagy újra megerősödő államok, illetve nem állami szereplők katonai és nem katonai eszközök változatos kombinációját alkalmazva kívánják érvényesíteni érdekeiket, sokszor leplezett módon.”[62]

A NATO szintén rámutat a 2018-as brüsszeli állam- és kormányfői csúcstalálkozót követő nyilatkozatban arra, hogy a biztonsági környezet változásai veszélyesek és kiszámíthatatlanok, ezáltal stratégiai szempontból tartós fenyegetéssel kell számolni, és hozzáteszi, ezek a fenyegetések jelentkezhetnek állami és nem állami szereplőktől egyaránt.[63] A 2021. júniusban Brüsszelben tartott állam- és kormányfői találkozón már továbbmentek, kijelentve, hogy a 2010. évi stratégiai koncepció[64] felülvizsgálata szükséges. A NATO-tagállamok vezetői elhatározták, hogy az új koncepciónak a 2022-re ütemezett következő találkozóig el kell készülnie, mutat rá Siposné Kecskeméthy Klára írásában, hivatkozva a kapcsolódó NATO-dokumentumra.[65] Ismerve a szervezet működési mechanizmusait, a megszabott határidő rövidsége érzékelteti a feladat fontosságát.

A tanulmány elméleti alapja mindezek alapján az a megállapítás, hogy jelenkorunk hadviselésére a katonai és nem katonai eszközök átfogó, napjaink terminológiai megfogalmazásában ezen eszközök „hibrid” alkalmazása a legjellemzőbb. A változatos eszközök alkalmazása kihatással van a hadviselő felek összecsapásainak színterére is, így az általánosan elfogadott hadszíntér új, átfogóbb értelmezése szükséges, amely alapvetően változtatja meg az összhaderőnemi műveletek műszaki támogatási feladatait. A hadviselés, valamint a biztonsági környezet változásai hatást gyakorolnak az erők megóvása érdekében végzendő műszaki támogatási feladatokra is. A hadszíntér tágabb értelmezéséből adódóan nemcsak a műveleti területen, hanem annak határain túl is jelentkeznek támogatási feladatok, ezáltal megnövekedett támogatási igényeket támasztva a rendelkezésre álló műszaki képességek tekintetében. A megnövekedett igények kielégítése térben és időben egyre bonyolultabb tervezési és koordinációs feladatokat hárít a műszaki támogatás irányítására hivatott szervezeti elemre. A konfliktus határain, azaz a hadszíntér határain túl is jelentkező támogatási feladatra az egyik legjobb példa a Sivatagi Pajzs és a Sivatagi Vihar[66] művelet során jelentkezett. Az irakiak ‒ a koalíciós erők megosztása érdekében ‒ rakétatámadásokat indítottak izraeli és szaúdi célpontok ellen. A műveletekben részt vevő koalíciós erők légvédelmirakéta-tüzérosztályokat telepítettek az izraeli civil célpontok védelmére;[67] az ütegek telepítése érdekében tüzelőállások, illetve az állomány védelme érdekében infrastruktúra kiépítése szükséges, ami többletfeladatot teremt a műszaki csapatoknak. A biztonsági környezet változása, azaz Izrael belépése a műveletekbe az Irak ellen létrehozott koalíció felbomlásához vezethetett volna. Az Irak elleni fegyveres fellépést támogató arab országok elvesztése jelentősen megnehezítette volna a küldetés sikerét.

A szerző doktori tanulmányai során végzett kutatómunkájának összegzéseként arra kíván rámutatni, hogy az erők megóvásának műszaki támogatási feladataira a hadviselés változása hogyan hatott, ezzel bemutatva a szerző korábbi publikációiban elért eredményeket, felhasználva a műszaki támogatás és az erők megóvása terén elérhető kutatások eredményeit. Különös tekintettel arra, hogy hazai viszonylatban a rendelkezésre álló műszaki katonai képességek általában végesek, ezért jelenkorunk dinamikusan változó műveleti környezetében mindinkább fontos az előkészítés és a tervezés szakszerű végrehajtása. Tehát fontos, hogy a feladatok sorrendiségének, valamint a rendelkezésre álló képességek alkalmazásának tervezését a feladatokban jártas jól felkészült műszaki parancsnok (főnök) által vezetett törzs végezze.

A kutatás módszerét tekintve kettős: míg a műszaki támogatás, valamint az erők megóvásának általános törvényszerűségei jól ismertek, addig a 21. század jellemző összecsapásaiban alkalmazott, hagyományostól eltérő hadviselési formák megnevezése és definiálása jelentősen különbözik. A hadviselés formáinak elemzését ezért a konfliktusokból adódó elemzésekből levont következtetések alapján végezzük, hogy rámutassunk, az erők megóvásának műszaki támogatása mind gyakrabban újszerű támogatási feladatokat határoz meg.

1. A hadviselés

A 21. század fegyveres összecsapásainak megvívásában a hagyományos elvek, valamint az irreguláris fegyveres csoportokra jellemző nem kiszámítható, a hagyományostól jelentősen eltérő hadviselési formák kombinációja figyelhető meg. A katonai műveletek végrehajtásakor, különösen a békekikényszerítésben, a békefenntartásban, a békeépítésben és a felkelők elleni katonai műveletekben a fent említett kombináció számos formája jelenik meg. A tapasztalatokat elemezve ‒ ideértem saját, műveleti területen szerzett tapasztalataimat is[68] ‒ megállapítható, hogy a korszerű, technikailag jól felszerelt fegyveres erő nem az egyetlen feltétele a katonai műveletek sikeres végrehajtásának, a győzelemnek. Ugyan a katonai erő továbbra is az ellenség védtelenné tételére és akaratunk rákényszerítésére készül – ahogy azt Clausewitz írta –, és annak eszköze maradt, a tapasztalatok alapján napjainkban egyre több az olyan műveleti helyzet, amikor a katonai győzelem érdekében civil szervezetek tevékenységére is szükség van, sőt a béke építését kell folytatni a hadszíntér egyes részein a katonai műveletek végrehajtásával egy időben. A katonai teoretikusok a hadviselés formáit különféleképpen – aszimmetrikus, irreguláris, hibrid, nemlineáris – nevezték el, valamint definiálták. A tanulmánynak nem célja az összes hadviselési forma vizsgálata, ugyanakkor szükséges a legjellemzőbb formák bemutatása, hogy megértsük, a hadviselés változása átfogóan hatást gyakorol az erők megóvásának műszaki támogatási feladataira is.

1.1. Aszimmetrikus hadviselés

A hadviselés aszimmetrikus formáját vizsgálva a Szendy István könyvében[69] foglaltakat alapul véve azt olvashatjuk, hogy a hadviselésben az aszimmetria folyamatosan nyomon követhető.[70] Az aszimmetria a hadviselés velejárója, annak egyik megvalósulási módja. Szendy referenciaként említett könyvének aszimmetrikus hadviselésről szóló szakaszát a következő mondattal zárja:

„A hadviselés aszimmetrikusságának igazán érdekes és elemzésre érdemes iskolapéldája az eltérő hadikultúrák alapján szervezett és funkcionáltatott haderők, fegyveres erők közötti fegyveres küzdelem.”[71]

A hadikultúrákat Kovács Jenő[72] három területre osztja: „mozgáscentrikus, anyagcentrikus és gerilla hadviselés”.

Fogalmát tekintve Forgács Balázs PhD-értekezésében úgy értelmezi a hadikultúrát, hogy az

„olyan társadalmi és katonai szellemi és anyagi alapfeltétel, adottság, amelyre ráépülnek az aktuális háború jellegéből, a haditechnika színvonalából, a hadszíntér-viszonyokból, a moráltól függő alakzatok. […] A hadikultúra a társadalmi élet egészét (tudomány, művészet, oktatás, gazdaság stb.) áthatja.”[73]

A hadikultúrák területeit vizsgálva megállapíthatjuk, hogy a mozgás-, valamint az anyagcentrikus kultúrák a hagyományos hadviselésre, vagyis az államok közötti háborúk megvívására jellemzők. A mozgáscentrikus hadviselésnek „az időelőny (a hadászati kezdeményezés) megszerzése, illetve megtartása volt a leglényegesebb alkotóeleme”,[74] amelynek jeles képviselőiként a 20. századi Németországot és Szovjetuniót nevezi meg értekezésében Forgács, Kovács Jenőre hivatkozva. Az anyagcentrikus hadviselés esetében a matematikai pontosságú tervezés, a rendelkezésre álló erőforrások ismerete, illetve azok szakszerű alkalmazása a jellemző, állapítja meg Kovács. Ugyanakkor Forgács rámutat, hogy az „anyagcentrikus hadikultúra csak nagy és elhúzódó háborúban érvényesülhet, ahol a katonai erőfölény a hosszan tartó küzdelem ideje alatt felőrli, kifárasztja az ellenfelet”,[75] amit a hidegháború során figyelhetünk meg. Legjelentősebb képviselőjeként Kovács az Amerikai Egyesült Államokat jelöli meg.[76]

A gerilla-hadviselés azonban a háborúk nem állami szereplőket jellemző formája, amely már Ágh Attila könyvében[77] is megjelenik. A gerilla-hadviselés vizsgálata a 21. századi háborúk szempontjából fontos terület, amely talán a legjellemzőbb formája századunknak. A második világháborút követő háborúkat mint modern „kis háborúkat” elemezte és kategorizálta Ágh könyve. Az általa felállított kategóriák bemutatását megelőzően azonban meg kell jegyeznünk, hogy könyve a hidegháború végén íródott, a nagyhatalmak szembenállása, új fejlesztésű fegyverei és nem utolsósorban a háború megvívására kidolgozott elméletei tesztelése is a megvívott kis háborúk során valósult meg.

Ágh négy kategóriába sorolja a fent említett időszak háborúit:[78] „új konvencionális kis háború, nem konvencionális háború, destabilizációs háború”, valamint utolsó kategóriaként mindazon konfliktusok, amelyek során az „összecsapások gyakorlatilag leszűkülnek ösztönös rendezetlen és váratlan politikai és/vagy fegyveres erőszakra”, ezeket „anómiás”[79] konfliktusnak nevezik. Az anómiás konfliktusok tulajdonságai között találhatjuk a vallási fanatizmust vagy akár az etnikumok közötti ellentétet is.

Az anómiás szó jelentése rávilágít az aszimmetriára, hiszen kiindulva a szimmetriából, amely azonosságot és törvényszerűséget jelez, az aszimmetria az azonosság hiányára, azaz törvénynélküliségre utal, fogalmaz Resperger István, Kiss Álmos Péter és Somkuti Bálint közösen írt könyvében.[80] Fogalmát tekintve a szerzők szerint az aszimmetrikus hadviselés nem más, mint

„pontosan körvonalazott politikai célok érdekében folytatott, gyakran több szervezet ideológiai, vallási, etnikai közösségén alapuló katonai és nem katonai műveleteket, eljárásokat és módszereket alkalmazó közvetlen és közvetett hatásokra építő és egymás hatásait felerősítő, a biztonság különböző dimenzióinak területét veszélyeztető harcmodor, főként harcászati eljárás, amelyek együttes hatásával kényszeríthetjük akaratunkat az ellenségre”.[81]

Az aszimmetrikus hadviselés összegzéseként emeljük ki a fenti fogalomból, hogy az aszimmetrikus hadviselés harceljárások olyan összessége ‒ gerillaharcászat ‒, amely lehetőséget teremt a gyengébb fél számára, hogy adott esetben sikereket érjen el a technológiailag fejlettebb féllel szemben. Továbbá a gerillaharcászat fontos tényezőjeként kell említenünk a konfliktus időbeli elhúzódását is. Példaként a 2003. március 20-án megindított 2. Öbölháborút[82] vehetjük, amelynek kezdeti szakaszát május 1-ig konvencionális háborúként azonosíthatjuk. A béke megszilárdítása, illetve fenntartása azonban már jelentősen elhúzódott, és a felkelők, valamint a béke megszilárdításáért felelős reguláris csapatok között aszimmetria alakult ki. Alapvetően a hadtörténelmet átfogóan vizsgálva megállapíthatjuk, hogy aszimmetria számos esetben alakult ki a szemben álló felek között. Az ókorban például a perzsák és a görögök által vívott thermopülai csatában Kr. e. 480-ban,[83] vagy a későbbiek közül említhetnénk Napóleon számos ütközetét, illetve akár a vietnámi háborút. Tehát az aszimmetrikus hadviselés nem új formája a hadviselésnek, azonban a benne rejlő harceljárások folyamatosan változnak, illetve a kor színvonalának megfelelő újak jelennek meg.

1.2. Hibrid vagy nemlineáris hadviselés

Az összhaderőnemi műveleti terület globális környezetét befolyásoló tényezők feltárása érdekében szükséges a hibrid vagy nemlineáris hadviselés vizsgálata. A hibrid hadviselés szakirodalma széles, mind nemzetközi, mind hazai viszonylatban, számos teoretikus értelmezte annak összefüggéseit. Elemeit tekintve számos hasonlóságot fedezhetünk fel az aszimmetrikus hadviselésre jellemző elemekkel. A hasonlóságok és különbségek összehasonlítását a Gőcze István szerkesztésében megjelent könyvben[84] találjuk, annak is a Resperger István által írt A katonai erő helye, szerepe a humanitárius beavatkozásoknál című fejezetében.[85] Resperger a hagyományos, az aszimmetrikus, valamint a hibrid hadviselést hasonlítja össze számos szempont alapján. Az összehasonlítás rámutat a három hadviselési forma közötti lényeges különbségekre, valamint az aszimmetrikus és a hibrid hadviselési forma közötti hasonlóságokra. Példaként említhetjük a „szereplők” szerinti összehasonlítást, amely rámutat, hogy míg a hagyományos hadviselési forma csak államok között valósulhat meg, addig a másik két esetben állami és nem állami szereplők között is zajlódhat a konfliktus, továbbá megállapítja, hogy a hagyományostól eltérő hadviselés során a szereplők tevékenységét nem a szabályok jellemzik. Resperger ugyanakkor rámutat a legfontosabb különbségekre is a stratégiai, illetve katonai végállapot tekintetében. A hagyományos és az aszimmetrikus hadviselés közötti lényeges különbség, amint arra korábban már utaltunk, az időfaktorban mutatkozik meg. Míg hagyományos esetben ütközetekkel a katonai erők megsemmisítése a lényeg, addig az aszimmetrikus hadviselés az ellenség kifárasztásával, a konfliktus időbeli elnyújtásával éri el céljait, nem feltétlenül keresve a szemtől szembeni konfrontációt. A hibrid hadviselés esetében azonban a fent említett végállapotok elérése érdekében nemcsak a szemben álló fél fegyveres erejének megtörésére, hanem a szemben álló állam és/vagy nép megtörésére, legyőzésére koncentrálnak.[86] A különbségeket tekintve fontos kiemelnünk, hogy míg az aszimmetrikus hadviselést általában a gyengébb, addig a hibrid formát a konfliktusban részt vevő erősebb fél alkalmazza, állapítja meg Resperger.[87] Az „általában” kifejezést megfelelően kell értelmeznünk, tekintettel arra, hogy a „hibrid háború” megjelenésének korai szakaszában azt tükrözte, hogy nem állami szereplők harcolnak az állammal vagy koalícióba tömörült államokkal, amelyben az állami szereplő konvencionális módszereket alkalmaz, míg a nem állami szereplő hibrid módszereket. A hibrid háborút mint a hadviselés formáját az Izrael és a Hezbollah között vívott háborúhoz kötik a nyugati teoretikusok, amely 2006-ban Libanonban zajlott, és a Hezbollah győzelmével végződött.[88] Az USA katonai teoretikusai rámutattak,[89] a háború időszakában nemcsak a katonák, de a média is érzékelte, hogy a Hezbollah által használt eljárások különböznek a felkelők és egy technikailag fejlett hadsereg között korábban lefolyó háborúban megszokottaktól. Rácz András a hibrid háború kifejezés megjelenését még korábbra datálja, publikációjában[90] Bill Nemeth alezredeshez köti,[91] aki már 2002-ben „a csecsenek újszerű, a reguláris és az irreguláris hadviselés között rugalmasan, lényegében bármikor váltani képes, esetenként terrorizmusba is átcsapó hadviselési módját nevezte el így”.[92]

Összegezve a hibrid hadviselés relatív újdonsága abban rejlik, hogy az alkalmazó képes arra, hogy szinkronizáljon egyszerre több hatalmi eszközt, és szándékosan használja ki a kreativitást, a kétértelműséget, a nemlinearitást és a hadviselés kognitív elemeit. A hibrid konfliktusok tehát teljes spektrumú háborúk, mind fizikai, mind fogalmi dimenziókkal, amelyek kiterjednek az ellenfél teljes hátországára. A hibrid háborúban jól megfigyelhető, hogy a műveletekben a katonai erő alkalmazása mellett szorosan megjelennek a politikai, diplomáciai, gazdasági, információs, technológiai és környezeti eszközök is. Rácz referenciaírásában azonban felhívja a figyelmet,[93] hogy az ukrajnai orosz hadviselés leírására, az oroszok által alkalmazott hadviselési módszerek meghatározására, különösen Mark Galeottinak[94] köszönhetően, megjelent a „nemlineáris háború” kifejezés. Galeotti követői közül például Tad Schnaufer[95] írásában[96] bizonyítja, hogy a társadalomban az egymással ellentétes információkban gyökerező bizonytalanság teremt lehetőségeket az agresszor számára a válság mélyítésére. Schnaufer rámutat, hogy a lehetőségek kihasználása a nemlineáris műveletek esetében egyértelműen átláthatatlan, ezért a védekezőnek folyamatosan különböző területeken kell visszahatnia, legyen az katonai támadás vagy az állam más alapvető funkciói ellen irányuló akció.[97] Mindezek alapján szükségesnek tartom a 21. századi hadviselés társadalomra gyakorolt hatásainak vizsgálatát, tekintettel arra, hogy a hadtudomány honi és külföldi művelői abban egyetértenek, hogy a vizsgált konfliktusokban a politikai, diplomáciai, gazdasági, információs, technológiai és környezeti eszközök is megjelennek, amelyek döntően hatnak a társadalomra.

1.3. A hadviselés 21. századi megközelítésben

A 21. század társadalmi viszonyainak vizsgálatát arra a tényre kell alapozni, hogy a fejlődést megdöbbentő mértékben az információs technológia rohamtempójú változása határozza meg. A változás mind a gazdaságra, mind a társadalomra hatást gyakorol, a személyes érintkezésre épülő kapcsolattartást mindinkább háttérbe szorítja az új technológiák által biztosított közösségi felületeken történő érintkezés.

„A technológiai megközelítés szerint azért élünk információs társadalomban, mert a társadalmi együttélés minden területén elterjedtek és egyre fontosabb szerepet játszanak az információs és kommunikációs technológiák, amelyek alapjaiban alakították át a társadalmak működését, beleértve a politikát, a gazdaságot, a kultúrát és a hétköznapi életet is.”[98]

Szendy István a technológia ilyen irányú fejlődésének hatását a hadviselésre úgy jellemzi, hogy

„a közösségi média és a kapcsolt technológiák helyettesítik a precíziós tölteteket, az agresszor sebészeti pontosságú beavatkozásainak központi elemeivé mindinkább a Facebook-oldalak és chat-szobák válnak”.

Majd kiemeli, hogy a „valódi támadók” már nem szemtől szemben, nem közvetlenül, hanem indirekt módszerek alkalmazásával „konfrontálódnak egy nagyhatalom hátországával”. Az általa „új hadviselésként” kategorizált formát arra az elméletre építi, amely lehetőség szerint elkerülhetővé teszi a hagyományos és különösen a direkt hadviselés végrehajtásának szükségességét. A hadviselés általa jellemzett formája a káoszelméletre épülve annak kiszámíthatatlanságával teszi a konfliktust mindinkább indirektté, ezáltal biztosítva a támadó részére az ellenfél nemzeti identitástudaton alapuló, a társadalmi közösség komplex védelmét biztosító képességeinek megtörését. A fenti elméletre alapuló gyakorlat megtestesülését „hibrid háborúnak” nevezi.[99] Schnaufer fenti megállapítása összhangban van Szendy káoszelméletre épülő megállapításával, hiszen az adott lehetőség megragadása és kihasználása tervszerűtlenséget mutat, ezáltal kiszámíthatatlan. Tehát a kiszámíthatatlanság biztosítja a támadó részére az ellenfél nemzeti identitástudaton alapuló, a társadalmi közösség komplex védelmét biztosító képességeinek megtörését, fogalmaz Szendy az „új hadviselés” meghatározásaként.[100]

A NATO terminológiai gyűjteménye[101] „hibrid fenyegetésként” nevesíti a hadtudományi teoretikusok által különbözőképpen azonosított, napjainkra jellemző eljárási formákat. A terminológiai megfogalmazás szerint: „[e]gyfajta fenyegetés, amely ötvözi a hagyományos, irreguláris és aszimmetrikus tevékenységeket térben és időben”.[102] A NATO-főtitkár[103] a hibrid fenyegetések tekintetében éves jelentésében úgy fogalmaz:

„Az ellenséges hatalmaknak nem kell ütközetben konfrontálódniuk, hogy kárt okozzanak ellenfeleikben. Más módon is elérhetnek politikai és stratégiai sikereket, például dezinformáció terjesztésével, kibertámadások indításával, valamint megtévesztés és szabotázs alkalmazásával. Ezek a hibrid vagy szürke zónához tartozó eljárások elmossák a határt a béke és a háború között, és arra szolgálnak, hogy destabilizálják és aláássák az érintett országokat.”[104]

A főtitkári jelentésben megfogalmazottak összhangban vannak a hadtudományi teoretikusok megállapításaival. Az összecsapások színterei térben és időben rendkívül változatosak lehetnek, ami alapvetően már nem az ellenfél katonai erejének megtörésére irányul, hanem például a napi hírek eltorzításával a társadalom megtévesztésére (fake news),[105] valamint az állam működésének akadályozására, amely adott esetben annak részleges vagy teljes összeomlásához vezethet.

Tekintettel a tanulmány alapvető célkitűzésére a szerzőnek nem célja eldönteni, hogy jelenkorunk hadviselésére mely megnevezés a legjellemzőbb. A tanulmányban ezért a hibrid fenyegetések terminológiai megnevezést alkalmazzuk. Tekintettel arra, hogy a teoretikusok – függetlenül attól, hogy a hadviselés újszerű formáját hogyan nevezik, illetve definiálják – egyetértenek abban, hogy jelenkorunk hadviselése a szemben álló társadalom sebezhetőségére koncentrál. Bizonyítottnak látjuk, hogy a hadszíntér fogalma is tágabb értelmezést nyer, amelyre talán a „minden hadszíntér”[106] meghatározás a legjellemzőbb.

2. Az erők megóvása[107]

Az erők megóvása mint szóösszetétel már magában utal azon tevékenységekre, amelyeket alapvetően azért foganatosítunk, hogy megőrizzük saját csapataink harcképességét, ezáltal biztosítva a műveleti szabadságot, a küldetés sikeres végrehajtását. Az erők megóvása mint kifejezés a hidegháború lezárását követő időszak, valamint a 21. század kihívásaira adandó válaszok fogalmai között jelent meg, a NATO megalakulása 50. évfordulóján ‒ Washington, 1999 ‒ elfogadott stratégiai koncepcióban.[108] Az erők megóvásához kapcsolódó terminológia megjelenését a NATO-n belül a washingtoni csúcsról kiadott összefoglalóhoz[109] kötjük, mindazonáltal az újszerű fogalomhoz kapcsolódó tevékenységek korábban is jelen voltak a harc sikeres megvívása érdekében. A korábbi kutatások az erők megóvásának műszaki támogatási feladatait alapvetően a túlélőképesség fokozása területén belül azonosították, kiindulva a hadviselés hagyományos formáiból. A Magyar Honvédség műszaki csapatai részére kiadott Erődítési utasítás[110] a következőképpen utal rá: „A személyi állomány óvóhelyeit (fedezékeit) a csapatok harcképességének fenntartására és a csapatok védelmére építjük az állásokban és az elhelyezési körletekben.”[111] Időközben az erők megóvása olyan összhaderőnemi tevékenység lett, amely a hadviselés minden időszakában megjelenik. Jellegét tekintve a harc támogatása érdekében végrehajtott műveletek között találjuk olyan más feladatokkal, mint a vezetés-irányítás, a felderítés, a tűztámogatás, a civil-katonai együttműködés, a harcképesség fenntartása vagy az információs műveletek.[112] Az erők megóvása mint összhaderőnemi funkció a NATO terminológiai gyűjteménye[113] szerint összetett feladatrendszer, ebből kifolyólag a haderőnemek minden szintjén fogalmaz meg rendszabályokat. Kovács Tibor[114] a témában végzett kutatásai alapján a Force Protection (FP) fogalmát az alábbiakban határozza meg:

„mindazon rendszabályok és eljárások összessége, amelyek végrehajtásának célja, hogy csökkentsék a saját személyi állomány, a létesítmények, a felszerelések, a hadműveletek és az információk sérülékenységét bármilyen ellenséggel és fenyegetéssel szemben minden helyzetben, ezzel megőrizve a saját cselekvési szabadságot és a saját haderők műveleti hatékonyságát. E célok a kockázati tényezők helyes és folyamatos kezelésével érhetőek el.”[115]

Kovács megfogalmazása összhangban van a NATO 2019. évi fogalmi értelmezések gyűjteményében[116] meghatározottakkal. A definícióban foglaltak fontosságát a NATO által vezetett műveletekben részt vevő erők részére a NATO katonai döntéshozó testülete[117] a szövetségi stratégia egyik fő pilléreként határozza meg. A műveletekben részt vevő erők parancsnokainak az erők megóvása érdekében foganatosítandó rendszabályok bevezetése, azok végrehajtása és végrehajtatása alapvető kötelessége. Az erők megóvásának feladatai mind a tagországok nemzeti kötelékei, mind a többnemzeti kötelékek szintjén meg kell hogy valósuljanak. A műveleti területen a befogadó nemzeti támogatás egyik alappillére az erők megóvása érdekében végzett támogatási feladatok összessége, amelyet a saját, valamint a műveletek különböző időszakában beérkező, más nemzeti vagy többnemzeti kötelékek biztosítása érdekében kell megteremteni. Ezt az Egyesült Államok (USA) összhaderőnemi műveleti szabályzatában foglaltakat figyelembe véve kell megtenni, amely átfogóbban határozza meg az erők megóvásának céljait, beleértve a küldetéssel összefüggő katonai és civil személyi állomány túlélőképességének és hatékonyságának megőrzését, továbbá a létesítmények, felszerelések, információk és infrastruktúra megőrzését a műveleti területen és annak határain túl is.[118] A szabályzat az erők megóvása érdekében foganatosítandó rendszabályok kialakításakor figyelembe veszi a hibrid fenyegetésből származó veszélyeket és kockázatokat, értelmezi az összhaderőnemi műveleti területet, utalva a kockázatelemzés szélesebb körére a műveleti terület határain túl. A fenti meghatározás az USA háborús tapasztalataira épül, amelyet alátámaszt a már korábban említett rakétatüzér-osztályok telepítése az izraeli civil célpontok védelmére az 1. Öbölháború megvívása során. Talán még jobban érzékelteti, hogyan is kell értelmeznünk a hibrid fenyegetés jelentette veszélyeket a következő példa, amely az Iszlám Állam nevű terrorszervezet[119] ellen vívott harcokból merít. Az Iszlám Állam a harcokban részt vevő amerikai katonák harcképességének – moráljának – csökkentése érdekében nyilvánosságra hozta 100 amerikai katona adatait, ugyanakkor szimpatizánsait arra uszította, hogy a rendelkezésre álló adatok alapján támadják meg lakóhelyükön a katonák családját.[120]

A hadviselési formák vizsgálatából levont következtetések alapján – ideértve a fenti példákat is – megállapítható, hogy az erők megóvásával kapcsolatos támogatási feladatok tervezésének eredményessége szorosan összefügg a műveleti terület, illetve környezetének pontos és körültekintő elemzéséből származtatott veszélyek és kihívások meghatározásán alapuló kockázatelemzéssel.

3. Az erők megóvásának műszaki támogatása

A hadtudomány vizsgálatakor a hadművészetben végbemenő folyamatokat elemezzük, és hogy megértsük a folyamatokat, a harc, a hadművelet, azaz a fegyveres küzdelem megvívásával kapcsolatos eseményeket kell górcső alá vennünk. A harc megvívása alapvetően a fegyveres erő(k) feladata, amely a bevont erők nagyságától függően harcászati, hadműveleti és hadászati szinten zajlik. A fegyveres erőkön belül létrehozott haderőnemek önálló vagy összehangolt – béke- vagy háborús időszaki – műveleteit a szakcsapatok támogatják. A szakcsapatok által végzett támogatási feladatok rendszerében találjuk a műszaki támogatást. A katonai műveletek jellege – védelem, támadás, különleges, valamint a békefenntartással kapcsolatos műveletek – ugyan befolyásolja a végrehajtandó műszaki támogatási feladatokat, de azok végrehajtása elengedhetetlen része az adott művelet sikerének. Hadtudományi szempontból vizsgálva a harc megvívásának támogatását, illetve a korábbi terminológia alapját képző harcbiztosítást is szem előtt tartva fontos tisztáznunk, mit értünk támogatás alatt. A támogatás Kovács Zoltán szerint „valamely erőnek olyan tevékenysége, mellyel segít, véd, kiegészít és fenntart egy másik erőt”,[121] rámutatva, hogy a támogatás mint fogalomkör a tevékenységek széles spektrumát takarja. A különböző fogalomköröket vizsgálva Kovács a következőképpen értelmezte a műszaki támogatást:

„magába foglalja mindazon speciális szaktevékenységeket és rendszabályokat, amelyeket a katonai műveletek során, mint műszaki feltételt meg kell teremteni az alkalmazott végrehajtó kötelék sikeres feladat-végrehajtásához.”[122]

Kovács megközelítésében a műszaki támogatás tehát alapvetően a műszaki csapatok támogató tevékenysége a harc megvívását végrehajtó kötelék érdekében. A hadviselésben az elmúlt évtizedekben bekövetkezett változás azonban felülírta a műszaki támogatás fogalmát és az annak megvalósítására bevonható erők összetételét.

3.1. A műszaki támogatás napjainkban

A katonai műszaki támogatás cél- és feladatrendszere, igazodva a mindenkori igényekhez, tekintettel a fegyverek és a hadviselési eljárások fejlődésére, folyamatosan növekszik. A megnövekedett igények tervezése és időbeni végrehajtása mind összetettebbé válik, amit már a 21. század elején érzékeltek a műszaki támogatásban jártas kutatók.[123] Mindezek ellenére általánosan a műszaki támogatás cél- és feladatrendszerét továbbra is két fő területre bontjuk: elsősorban a harc műszaki támogatására, amelynek célja a folyamatban lévő vagy a küszöbön álló műveletek közvetlen műszaki támogatása, másodsorban a csapatok általános műszaki támogatására, amely magában foglalja mind a folyamatban lévő, mind a jövőbeni műveletek közvetlen vagy közvetett hosszú távú műszaki támogatását. Célját tekintve utóbbit a műveletek minden időszakában a műveleteket végrehajtó csapatok sikere érdekében végzett támogatásként azonosítjuk. A műszaki támogatás fenti felosztásának alapját a NATO akkori terminológiai meghatározása indikálta, amely úgy foglalta össze a műszaki csapatok tevékenységét, hogy „minden műszaki tevékenységet, amely a műveleti környezet fizikai kialakítására irányul, függetlenül fegyvernemtől vagy haderőnemtől, műszaki támogatásnak nevezünk”.[124] Összhangban a fenti megállapításokkal, illetve alapul véve a Magyar Honvédség műveleti szerepvállalását, a 2000-es években a műszaki támogatást a következőképpen foglalta össze Szabó Sándor:

„mindazon speciális tevékenységek és rendszabályok összessége, amelyeket az V. cikkely szerinti (harc, hadművelet), illetve az V. cikkely hatálya alá nem eső (válságreagáló) műveletek előkészítése és végrehajtása során műszaki feltételként meg kell teremteni a feladatot végrehajtó csapatok tevékenységének sikeres megvalósításához.”[125]

Figyelemmel a fenti fogalmakra a műszaki támogatás megvalósulásának területei a következők:

1. Mozgástámogatás, amelybe beletartozik a mozgási pályák felderítése, javítása és karbantartása; utak, hidak, átkelőhelyek építése és fenntartása; aknamentesítés, valamint az átjárónyitás és -fenntartás a zárrendszereken.

2. Mozgásakadályozás, a műszaki zárak, zárrendszerek telepítése a meglévő terepakadályok kihasználásával az ellenség megállítására, lassítására, ideértve az objektumok, létesítmények, műtárgyak romboláshoz történő előkészítését és rombolását.

3. Túlélőképesség-fokozás mint összesítő csoportban jelenik meg az erők védelme, továbbá a speciális műszaki szakértelmet igénylő tábori erődítési építmények létrehozása, kiépítése; a vezetési pontok, állások, körletek berendezése, fenntartása, továbbá speciális álcázási feladatok végrehajtása, illetve a kritikus infrastruktúra védelmével kapcsolatos műszaki feladatok.

4. Egyéb támogatási feladatként jelentkezik a műszaki szakfelderítés, illetve a víztisztítás végzése; a csapások, katasztrófák következményeinek felszámolása, ideértve a polgári létesítmények megerősítését, berendezését, helyreállítását. További feladat a vízi útvonalak biztosítása, a részvétel légi eszközök fel- és leszállóhelyeinek kialakításában, illetve a tűzszerész-mentesítés.[126]

A műszaki támogatás akkori definícióit elemezve jól érzékelhető, hogy a harctámogatás és a csapatok műszaki támogatása közötti egyensúly, tekintettel a véges műszaki képességekre, a harc támogatása irányába tolódik. A szövetségi doktrína az egyensúly eltolódását, azaz a műszaki képességek alkalmazásának prioritását a befolyásoló tényezőkkel magyarázza. A műszaki támogatás megvalósításának elsődlegessége függ:

1. a műveletek fajtájától, amely lehet támadás, védelem, különleges vagy válságreagáló;

2. a műveletek időszakától, mint a csapatok telepítése, a harc megvívása, a béke fenntartása vagy a csapatok kivonása;

3. a küldetésből fakadó követelményektől;

4. a parancsnok elgondolásától;

5. a műveleti környezet változásától.[127]

Tehát a műveleti környezet változásainak befolyásuk van a műszaki támogatás megvalósításának sorrendiségére, amire a tanulmányban már többször rámutattunk. A hibrid fenyegetésből fakadó műveleti tapasztalatok eredményezték a műszaki támogatás fogalmának újradefiniálását, amelyet a NATO úgy foglal össze, „a művelettámogatás funkciója, amely a katonai műszakiak által koordinált, a műveleti környezet fizikai kialakítását, fejlesztését és védelmét szolgálja”.[128] Az új fogalmat értelmezve megállapíthatjuk, hogy a műveletek műszaki támogatása már nemcsak a műszaki csapatok tevékenysége, hanem a művelettámogatás funkciója, úgymint a vezetés-irányítás, a felderítés, a manőver- és tűztámogatás, a civil-katonai együttműködés, az erők megóvása vagy az információs műveletek.[129] A támogatás végrehajtása összhaderőnemi tevékenység, amelyet már a korábbi definícióban is rögzítettek, ugyanakkor annak koordinálása a műszaki parancsnok (főnök) feladata, ami egyértelműen rámutat egy szakavatott vezető és törzs szükségességére. Mindezek tükrében kell vizsgálnunk, hogyan valósulnak meg az erők védelme érdekében végzendő műszaki támogatási feladatok.