A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Charles Dickens: A Christmas Carol and Other Christmas Books

Oxford World’s Classics, 2008

Hungarian translation
© Gy. Horváth László, 2025
© N. Kiss Zsuzsa, 2017, 2024

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Barnaby Rudge

Copperfield Dávid

David Copperfield I–II.

Dombey és fia

Karácsonyi ének

Két város regénye

Közös barátunk

Martin Chuzzlewit I-II.

Nehéz idők

Nicholas Nickleby I-II.

Ódon ritkaságok boltja

Oliver Twist

Örökösök I-II.

A Pickwick Klub

Szép remények

Twist Olivér

KARÁCSONYI ÉNEK

prózában,

avagy karácsonyi kísértethistória

ELŐHANG

E szellemjárta könyvecskében egy olyan gondolat árnyát próbáltam megidézni, amely miatt bizonyára nem haragszanak meg olvasóim sem önmagukra, sem egymásra, sem az évszakra, sem énrám. Kísértse hát nyájasan házukat, s ne akarja elűzni senki.

Hű barátjuk és szolgájuk,

C. D.,

1843 decemberében

Első strófa MARLEY KÍSÉRTETE

Marley bizony meghalt. Efelől nincs semmi kétség. Halotti bizonyítványát aláírta a pap, a sekrestyés, a temetkezési vállalkozó és a főgyászoló. Scrooge is aláírta, márpedig amihez ő a nevét adta, annak értéke volt a tőzsdén. A vén Marley halott volt, mint az ajtószeg.

Álljunk meg egy szóra! Eszemben sincs azt állítani, hogy tudomással bírnék arról, miért is olyan halott egy ajtószeg. Mi több, véleményem szerint a leghalottabb vasáru éppenséggel a koporsószeg. Csakhogy őseink bölcsessége búvik meg ebben a hasonlatban; dehogyis nyúlnék hozzá szentetlen kézzel, különben mivé lenne az ország? Inkább nyomatékosan megismétlem: a vén Marley halott volt, mint az ajtószeg.

Tudta Scrooge, hogy meghalt? Persze hogy tudta. Hogy is lehetne másképp? Scrooge és Marley üzlettársak voltak, ki tudja hány éven át. Scrooge volt az egyetlen végrendeleti végrehajtója, egyetlen vagyonkezelője, egyetlen zárgondnoka, egyetlen örököse, egyetlen barátja és egyetlen gyászolója. És még Scrooge-ot sem rázta meg annyira a szomorú eset, hogy, kitűnő üzletember lévén, a temetés napján ne kötött volna egy igen előnyös alkut.

Apropó, temetés: hadd térjek vissza oda, ahol kezdtem. Marley kétségkívül meghalt. Ezt világosan meg kell érteniük, másképp semmi csodálatra méltót nem fognak találni abban, amit el akarok mesélni. Ha nem volnánk teljes mértékben biztosak afelől, hogy Hamlet apja már a színdarab kezdete előtt meghalt, semmi különöset nem látnánk abban, hogy éjnek évadján, csípős keleti szélben járkál saját várának bástyafalán – mintha csak egy középkorú úr tenne meggondolatlan sétát sötétedéskor valamely szélfútta helyen, példának okáért a Szent Pál-székesegyház temetőjében –, szó szerint megzavarva ezzel fia gyarló elméjét.

Scrooge nem mázoltatta át Marley nevét. Évekkel később is ott állt a raktárház bejárata felett: Scrooge és Marley. Így hívták a céget: Scrooge és Marley. Az üzleti világba újonnan érkezők néha Scrooge-nak szólították Scrooge-ot, néha Marley-nak, és ő mindkettőre hallgatott. Mindegy volt az neki.

Jaj, de micsoda garasos kupec volt ez a Scrooge! Micsoda kíméletlen, erőszakos, mohó, kuporgató, magának való, pénzsóvár vén bűnös! Kemény és szúrós, mint a kovakő, amelyből soha nem pattintott jótékony lángot az acél; titkolózó, magányos, zárkózott, mint az osztriga. Bensejének hidege megdermesztette vén ábrázatát, megcsípte hegyes orrát, megaszalta orcáját, merevvé tette járását, vörösre színezte szemét, megkékítette vékony ajkát; csikorgó hangja metszően szólt. Fagyos dér lepte fejét, szemöldökét, csontos állát. Mindenüvé magával vitte alacsony hőmérsékletét; forróságban is jegessé változtatta irodáját, és foknyit sem lanyhult karácsony jöttén.

Külső hő és hideg nem hatott Scrooge-ra. Meleg nem hevítette, zimankó nem hűtötte le. Szél nem volt áthatóbb, hó céltudatosabb, záporeső könyörtelenebb, mint ő. Pocsék idő nem fogott ki rajta. A legrondább esőnek, hónak, jégverésnek, latyaknak egy jó tulajdonsága biztosan volt vele szemben. Ezek gyakorta bőven „osztották az áldást”, Scrooge azonban sohasem.

Soha senki nem állította meg az utcán örvendező arccal: „Hogy van, kedves Scrooge? Mikor néz be hozzám?” Soha koldus nem rimánkodott neki, soha gyermek nem kérdezte meg tőle, hány az óra, soha életében se férfi, se nő nem tudakozódott nála, merre találja ezt vagy azt a helyet. Mintha még a vakvezető kutyák is felismerték volna; alighogy megpillantották, bevonszolták tulajdonosukat valami kapualjba vagy sikátorba, azután megcsóválták farkukat, mintha azt mondanák: „Jobb is annak, akinek nincs szeme, mintsem hogy szemmel verjen, szegény világtalan gazdám.”

De mit törődött Scrooge az ilyesmivel! Ezt szerette a legjobban. Úgy lopózni végig az élet zsúfolt útján, hogy minden emberi érzést elhessentsen magától, „csemege” volt a számára, ahogy ismerősei mondogatták.

Történt egyszer – az év összes szép napja közül éppen szentestén –, hogy a vén Scrooge az irodájában ült, és szorgalmasan dolgozott. Hideg, sivár, csípős idő volt, ráadásul ködös is; hallotta, hogy odakinn a sikátorban zihálva, mellüket csapkodva járkálnak az emberek, s nagyokat toppantanak a járdaköveken, hogy felmelegedjenek. A város órái épp csak elütötték a hármat, de máris sötét volt – nem mintha napközben bármikor világos lett volna –, s a szomszéd irodák ablakában kigyúló gyertyák szederjes foltokként hatottak a tapinthatóan barna levegőben. A köd beszivárgott a réseken és kulcslyukakon, odakinn pedig úgy megsűrűsödött, hogy a szemközti házak valóságos fantomnak tetszettek, pedig igazán keskeny volt az a sikátor. Elnézve a piszkosszürke felhőt, amint folyvást ereszkedett lefelé, s közben mindent belepett, azt hitte volna az ember, hogy maga a Természet lakik s fondorkodik a közelben.

Scrooge irodájának ajtaja nyitva állt, hogy jobban ráláthasson írnokára, aki leveleket másolt egy kis nyomorúságos kuckóban avagy zárkában. Scrooge-nál is igen kicsi tűz égett, írnokánál azonban olyan aprócska, hogy jóformán egyetlen széndarabnak tetszett. Nem rakhatta meg jobban, mert Scrooge a maga szobájában őrizte a szeneskannát, s valahányszor az írnok átjött hozzá a lapáttal, kenyéradója máris célozgatni kezdett rá, hogy útjaik alighanem elválnak. Így hát az írnok maga köré tekerte fehér gyapjúsálját, s a gyertyalángnál próbált melegedni, ám mivel nem volt valami képzeletdús ember, ezzel is kudarcot vallott.

– Víg karácsonyt, bácsikám! Az Isten tartsa meg! – kiáltotta hirtelen egy élénk hang. Scrooge unokaöccse volt az illető; oly váratlanul termett mellette, hogy észre sem vette.

– No hiszen! – mondta Scrooge. – Humbug!

Scrooge unokaöccse úgy felhevült a szapora gyaloglástól ködben-fagyban, hogy szinte fénylett; csinos arca kivörösödött, szeme szikrát hányt, de a lehelete idebenn újra füstölögni kezdett.

– A karácsony humbug, bácsikám? – szólt az unokaöcs. – Ezt nem gondolhatja komolyan!

– Márpedig gondolom – felelte Scrooge. – Víg karácsonyt! Neked mi jogod vigadni? Mi okod vigadni? Épp elég szegény vagy.

– No jó – vágott vissza derűsen az unokaöcs. – Hát magának mi joga a rosszkedvre? Mi oka a mélabúra? Épp elég gazdag.

Scrooge erre hamarjában nem tudott mit mondani, csak annyi telt tőle, hogy „No hiszen!”, majd még hozzáfűzte: „Humbug.”

– Ne mérgelődjön, bácsikám! – szólt az unokaöcs.

– Hogyne mérgelődnék – vágott vissza a nagybácsi –, amikor ilyen bolond világban élek? Víg karácsonyt! Le a víg karácsonnyal! Mi egyéb a karácsony, mint az az idő, amikor ki kell egyenlíteni a számlákat, de pénztelen az ember; amikor ráébred, hogy megint egy évvel öregebb lett, de egy órával se gazdagabb; amikor mérleget kell készíteni, és kiderül, hogy kerek tizenkét hónapon át minden tétel a kárára volt? Ha rajtam múlna – folytatta méltatlankodva Scrooge –, minden hülyét, aki ezzel a „víg karácsonnyal” az ajkán járkál körbe, a saját pudingja levében forralnék, és magyalágat szúrnék a szívébe, úgy temetném el. Megérdemelné!

– Bácsikám! – rimánkodott az unokaöcs.

– Öcsém! – vágott vissza zordan a nagybácsi. – Ünnepelj karácsonyt a magad módján, és én is ünnepelek a magamén.

– Ünnepel! – mondta utána az unokaöcs. – De hisz nem ünnepel.

– Akkor nem ünnepelek – mondta Scrooge. – Te mire mégy vele? Mi hasznod lett belőle valaha is?

– Sok mindenből meríthettem volna hasznot életem során, aztán mégsem úgy alakult, ez kétségtelen – válaszolta az unokaöcs. – A karácsonyt is beleértve. Mégis mindig úgy gondoltam a karácsonyra, amikor beköszöntött – eltekintve a szent nevének és eredetének kijáró tisztelettől, már ha ettől el lehet tekinteni –, mint jó időre, mint kedves, megbocsátó, irgalmas és kellemes időre, a hosszú esztendőn át az egyetlen olyan alkalomra, amikor az emberek önként kitárják egymásnak zárkózott szívüket, és úgy gondolnak felebarátaikra, mint útitársakra a sír felé, s nem mint egy másik faj képviselőire, akik máshová igyekeznek. Épp ezért, bácsikám, noha ezüstből-aranyból soha egy piculát sem dugott a zsebembe, úgy vélem, mégis jót tett velem, és mindig jót fog tenni velem, így hát azt mondom, Isten áldása legyen rajta!

A kuckóban kuporgó írnok önkéntelenül is megtapsolta. Tüstént rájött azonban, hogy helytelenül viselkedett, és bökdösni kezdte a tüzet a piszkavassal, minek következtében az utolsó bágyadt szikra is kihunyt.

– Ha még egy hangot hallok magától – mondta neki Scrooge –, karácsony ünnepén szedheti is a sátorfáját! Micsoda szónoklat, úrfi – fordult vissza unokaöccse felé. – A parlamentben volna a helyed!

– Ne dühöngjön, bácsikám! Jöjjön el hozzánk holnap ebédre! Scrooge azt válaszolta, hogy elmegy ám a fészkes fenébe.

– De hát miért? – kiáltott fel az unokaöccse. – Miért?

– Miért nősültél meg? – kérdezte Scrooge.

– Mert szerelmes lettem.

– Mert szerelmes lettél! – dörmögte Scrooge, mintha a víg karácsonyon kívül ez volna a legnevetségesebb dolog a világon. – Volt szerencsém!

– Ugyan, bácsikám, hisz a házasságkötésem előtt sem járt el hozzám soha. Miért éppen ezzel indokolja, hogy nem akar eljönni?

– Volt szerencsém! – felelte Scrooge.

– Én semmit sem akarok magától; semmit sem kérek magától; miért ne lehetnénk barátok?

– Volt szerencsém! – mondta Scrooge.

– Szívből sajnálom, hogy ennyire hajthatatlan. Mi sohasem veszekedtünk, legalábbis nem emlékszem rá. Én karácsony tiszteletére próbát tettem, és a végsőkig meg is fogom őrizni karácsonyi jókedvemet. Úgyhogy víg karácsonyt, bácsikám!

– Volt szerencsém!! – mondta Scrooge.

– És boldog új esztendőt!

– Volt szerencsém!! – mondta Scrooge.

Unokaöccse azonban egyetlen haragos szó nélkül hagyta el a szobát. A külső helyiségnél megállt, hogy az ünnep alkalmából köszöntse az írnokot is, aki, bármennyire fázott, több melegséget tanúsított, mint Scrooge: szívélyesen viszonozta a jó kívánságokat.

– No, itt a másik – motyogta Scrooge, mert meghallotta –, az írnokom; tizenöt shillinget kap hetente, felesége és családja van, és még ez beszél víg karácsonyról! Alighanem bevonulok a bolondokházába.

A fent említett elmebeteg kieresztette Scrooge unokaöccsét, és két másik látogatót bocsátott be. A testes, kellemes külsejű urak Scrooge irodájába érve levették kalapjukat. Kezükben könyvekkel és papirosokkal meghajoltak.

– Scrooge és Marley, nemdebár? – kérdezte az egyik a listájára pillantva. – Mr. Scrooge-hoz vagy Mr. Marley-hoz van szerencsém?

– Mr. Marley hét esztendeje halott – felelte Scrooge. – Hét esztendeje halt meg, éppen ezen az estén.

– De a társa bizonyára éppolyan bőkezű, mint ő volt – mondta az úriember, és bemutatta okmányait.

Efelől nem is lehetett kétség, hiszen rokon lelkek voltak ők Marley-val. A baljós „bőkezű” szó hallatán Scrooge összeráncolta a homlokát, megrázta a fejét, és visszaadta az okmányokat.

– Az évnek ebben a szakában, Mr. Scrooge – mondta az úriember, kezébe véve egy tollat –, a szokásosnál is kívánatosabb, hogy tőlünk telhetően gondoskodjunk a szegényekről, akik ínségben élnek. Ezreknek nem futja alapvető szükségletekre, és százezreknek a legcsekélyebb vigaszra sem, uram.

– Nincsenek börtönök? – érdeklődött Scrooge.

– Nagyon is sok van – felelte az úriember, és letette a pennát.

– Hát a dologházak? – folytatta Scrooge. – Működnek még?

– Igen. Bárcsak azt mondhatnám, hogy nem! – válaszolta az úriember.

– A taposómalom és a szegénytörvény betölti feladatát? – kérdezte Scrooge.

– De mennyire, uram!

– Hm. Abból, amit az imént mondott, már arra következtettem, hogy történt valami, ami gátat vetett hasznos munkálkodásuknak – szólt Scrooge. – Örömmel hallom válaszát.

– Néhányan úgy véljük, ezek testben-lélekben aligha biztosítanak keresztényi jókedélyt a tömegeknek – felelte az úriember –, épp ezért szeretnénk létrehozni egy kis pénzalapot, hogy ételhez, italhoz és melegedési lehetőséghez juttathassuk a szegényeket. Azért ezt az időszakot választottuk, mert ilyenkor érezzük át leginkább az ínséget, és örvendünk a bőségnek. Mennyit írhatok a nevéhez?

– Semennyit – jelentette ki Scrooge.

– Névtelen óhajt maradni?

– Azt óhajtom, hogy hagyjanak békén – mondta Scrooge. – Ez a válaszom a kérdésére, uram. Én sem vigadok karácsonykor, és azt sem engedhetem meg magamnak, hogy a henyék az én költségemre vigadjanak. Hozzájárulok az említett intézmények működtetéséhez – épp elég sokba kerülnek; akik ínséget látnak, menjenek oda.

– Sokan nem tehetik, sokan pedig inkább meghalnának.

– Ha inkább meghalnának – mondta Scrooge –, ám tegyék, ezzel is hozzájárulnak a túlnépesedés csökkentéséhez. Azonkívül, már megbocsásson, nekem semmi ilyesmiről nincs tudomásom.

– Pedig lehetne – jegyezte meg az úriember.

– Nem az én dolgom – vágott vissza Scrooge. – Az ember értsen a maga dolgához, a másikéba pedig ne avatkozzék bele. Az enyém engem teljes mértékben leköt. Volt szerencsém, uraim!

A két úr belátta, hogy hiába minden erőlködés, ezért távoztak. Scrooge folytatta munkáját: máris jobb véleménnyel volt magáról, sőt egészen pajkos kedve támadt.

Mindeközben pedig úgy összetapadt a köd és a sötétség, hogy odakinn emberek rohangáltak lobogó fáklyákkal, felajánlva szolgálataikat, hogy a hintóknak utat mutassanak. Az ódon templomtorony, amelynek mogorva vén harangja alattomban rá-rálesett Scrooge-ra a fal gótikus ablakából, jóformán láthatatlanná vált, felhőkbe merülve ütötte az órákat és a negyedeket, és olyan reszketeg tremolóval halt el a hangja, mintha a fogai kattognának fázós fejében. Dermesztő volt a hideg. A főutcán, a sikátor szögleténél munkások javították a gázvezetéket, nagy tüzet gyújtva vaskosarukban, amely köré rongyos emberek és gyerekek gyűltek, melengették kezüket, és nagyokat pislogtak a gyönyörűségtől. A magára hagyott tűzcsap áradata megfagyott, embergyűlölő jéggé vált. Az üzletek ragyogása, ahol magyalágak és bogyók pattogtak a kirakatba tett lámpa hevétől, vörösbe vonta az elhaladók sápadt arcát. A baromfikereskedések és fűszerboltok pompás mókát kínáltak: mesés élőképeket, amelyekről nehéz volt elhinni, hogy holmi unalmas alkudozásnak, adásvételnek köze lehet hozzájuk. Fenséges erődjében, a városházán a főpolgármester megparancsolta ötven szakácsának és inasának, hogy a főpolgármesteri háztartáshoz illőn rendezzék meg karácsony ünnepét; még a kis szabó is, akit előző hétfőn bírságolt meg öt shillingre, mert részegen randalírozott az utcán, elégedetten kavargatta a másnapi pudingot, miközben sovány felesége és kisgyereke elszaladt megvenni a marhahúst.

Még nagyobb lett a köd, még hidegebb az idő. Átható, metsző, harapós hideg. Ha a jó Szent Dunstan ezzel az idővel csípi orron a Gonosz Lelket, és nem tüzes fogójával, alighanem még fülsiketítőbb lett volna a bömbölése. Egy pisze orrocska tulajdonosa, akit úgy megmart és összerágott a falánk hideg, mint kutya a csontot, Scrooge kulcslyukához hajolva rázendített egy karácsonyi énekre:

Isten megáldjon, víg urak!

Ma ne csüggedjetek!

Scrooge azonban oly vérszomjasan ragadta meg a léniát, hogy a dalnok visítva menekült, otthagyva a kulcslyukat a ködnek és a még hozzáillőbb hidegnek.

Végül eljött az idő, hogy bezárják az irodát. Scrooge rosszkedvűen lekecmergett székéről, ekképp adva jelt kuckójában várakozó írnokának, aki nyomban elfújta a gyertyát, és feltette kalapját.

– Gondolom, az egész holnapot ki akarja venni – mondta Scrooge.

– Ha önnek is megfelel, uram.

– Nem felel meg – mondta Scrooge –, és nem is méltányos. Ha fél koronát levonnék érte a fizetéséből, bizonyára igazságtalannak tartaná.

Az írnok halványan elmosolyodott.

– De azt persze igazságosnak tartja – mondta Scrooge –, hogy kifizessek magának egynapi bért, amikor nem is dolgozik meg érte.

Az írnok megjegyezte, hogy ez egyszer fordul elő egy esztendőben.

– Silány mentség arra, hogy minden december huszonötödikén megrabolják az embert – mondta Scrooge, állig begombolva nagykabátját. – De gondolom, így is, úgy is kiveszi az egész napot. Hanem aztán másnap jó korán itt legyen!

Az írnok ezt megígérte, és Scrooge dohogva elment. Az iroda egy pillanat alatt bezárt, s az írnok, derekáig leengedve gyapjúsálja mindkét végét (télikabátra nem futotta neki), a szenteste örömére vagy hússzor végigcsúszott a Cornhill lejtőjén egy csapat gyerekkel, majd lélekszakadva hazarohant Camden Townba szembekötősdit játszani.

Scrooge elköltötte sivár vacsoráját szokásos sivár kocsmájában, végigolvasta az összes lapot, az est további részét számlakönyve böngészésével ütötte el, majd hazament lefeküdni. A lakás megboldogult társáé volt valaha. Barátságtalan szobák sora egy rideg épületben, egy udvar felső végén, ahol annyira nem volt keresnivalója, hogy az ember azt képzelhette, valamikor, még ifjú ház korában, midőn a többi házzal kergetőzött, egyenesen idáig szaladt, s aztán nem talált vissza a helyére. Most már öreg volt, meg kietlen is, mert egyedül Scrooge lakta, a többi szobát irodának adták ki. Olyan sötét volt az udvaron, hogy még Scrooge-nak is tapogatóznia kellett, pedig minden kövét jól ismerte. A ház vén, fekete bejáratát úgy körüllengte a köd és a fagy, mintha csak az időjárás őrszelleme kuporgott volna gyászos meditációba merülve a küszöbön.

Tény, hogy a kopogtatóban nem volt semmi különös, legfeljebb hogy igen nagy volt. Az is tény, hogy Scrooge, mióta csak itt lakott, minden reggel és minden este láthatta; az is tény továbbá, hogy Scrooge-ba éppoly kevés képzelőerő szorult, mint bárkibe a City lakói közül, ideértve – ami nagy szó – a városi tanácsnokokat, az önkormányzat vezetőségét és a céhmestereket is. Azt se feledjük, hogy Scrooge egy árva gondolatot sem szentelt Marley-nak, mióta aznap délután kénytelen volt szóba hozni hét esztendeje elhunyt üzlettársát. Magyarázzák hát meg nekem, ha tudják, hogy amikor Scrooge a zárba dugta a kulcsát, miként történhetett mégis, hogy a kopogtató – láthatólag minden átváltozás nélkül – egyszer csak nem kopogtatónak rémlett már, hanem Marley ábrázatának.

Marley ábrázata. Nem veszett homályba, mint minden egyéb tárgy az udvaron, hanem valami gyászos fény övezte, mint romlott homárt egy sötét pince mélyén. Nem volt haragos vagy bősz, úgy tekintett Scrooge-ra, mint mindig, még kísérteties okuláréja is kísérteties homlokára volt biggyesztve. Haja furcsamód felmeredt, mintha lehelet vagy forró levegő lebbentené, s a szeme, noha elkerekedett, tökéletesen mozdulatlan maradt. Ettől és szederjes színétől volt olyan borzasztó; de a borzalom nem az arcban rejlett, nem is abban, hogy nem tudott uralkodni rajta, hanem éppenséggel abban, hogy alkotórészét képezte a kifejezésének.

Scrooge meredten bámult e jelenésre, mire az ismét kopogtatóvá változott.

Ha azt mondanánk, hogy Scrooge nem rezzent össze, a pulzusa nem vert olyan szaporán a félelemtől, mint kisgyermek kora óta soha, nem mondanánk igazat. De azért rátette kezét az imént eleresztett kulcsra, határozottan fordított rajta egyet, belépett, és gyertyát gyújtott.

Egy pillanatra megtorpant, mielőtt becsukta volna az ajtót, s óvatosan belesett mögéje, mintha arra számítana, hogy Marley rémisztő varkocsa mered ki onnan az előcsarnokba. De mivel semmit sem látott az ajtó belsején, csak a kopogtatót tartó csavarokat és csapszegeket, mindössze felmordult: – Eh! –, és becsapta az ajtót.

A hang mennydörgésként futott végig a házon. Úgy tetszett, külön visszhangzik minden szoba odafenn, és minden hordó odalenn, a borkereskedő pincéjében. Scrooge azonban nem ijedt meg holmi visszhangoktól. Bezárta az ajtót, átvágott az előcsarnokon, s a gyertya lángját élesztgetve felfelé indult a lépcsőn.

Ne emlegessenek nekem egy bizonyos törvényszöveget, amelyben akkora lyukak vannak, hogy egy hatosfogat is átroboghatna rajtuk; énbennem inkább az ötlik fel, hogy abban a tátongó lépcsőházban még egy halottaskocsit is fel lehetett volna vinni keresztben, rúddal a falnak és ajtóval a korlátnak, s még szabad hely is maradt volna kétoldalt. Talán ezért támadhatott az a képzete Scrooge-nak, hogy valami önjáró ravatal igyekszik előtte felfelé a homályban. Féltucatnyi utcalámpa sem világíthatta volna meg kellően azt a lépcsőházat, hát még Scrooge mártott gyertyája.

Scrooge azonban rá se rántott, csak ment, ment felfelé. A sötétség ingyen van, Scrooge éppen ezért szerette. Mindenesetre, mielőtt lakásának súlyos ajtaját becsukta volna, végigjárta a szobákat, hogy minden rendben van-e. Emlékezett még arra az ábrázatra.

Nappali, hálószoba, lomtár. Semmi probléma. Senki sem bujkál az asztal és a pamlag alatt; a rácson apró tűz ég; kanál és tálka kikészítve; egy kislábasban zabkása melegszik a tűzön (Scrooge meg volt hűlve). Senki az ágy alatt, senki a szekrényben, senki a háziköntösében, amely pedig gyanús tartásban lógott a falnál. A lomtár a szokásos. Régi rostély, régi cipők, két halaskosár, háromlábú mosdóállvány meg egy piszkavas.

Megnyugodva becsukta és magára zárta a lakás ajtaját; duplán zárta be, ami nem volt szokása. Minden meglepetés ellen felvérteződve levette kravátliját, belebújt köntösébe és papucsába, fejére húzta hálósipkáját, és leült a tűz mellé, hogy elfogyassza a zabkását.

Igen kicsi tűz volt az, jóformán semmi egy ilyen hideg estén. Közelebb kellett húzódnia, s föléje görnyednie, mire kicsalhatott valami kis meleget a maroknyi fűtőanyagból. Ódon jószág volt a kandalló, egy holland kereskedő építtette réges-régen; hóbortos holland csempékkel volt körülrakva, amelyek a Szentírást illusztrálták. Voltak ott Káinok és Ábelek, fáraóleányok, Sába királynői, angyali hírnökök, akik mintha pihe-puha ágyhoz hasonló felhőn szálltak volna alá a levegőn át, Ábrahámok, Belsazárok, apostolok vitorláztak ki a tengerre pirinyó hajókon, egyszóval száz meg száz figura vonta magára a figyelmét, ám a hét esztendeje halott Marley ábrázata mint az ősi próféta vesszeje hirtelen lecsapott, és mindet elnyelte. Ha az összes sima felületű csempe üres lett volna, arra várva, hogy megjeleníthesse magán Scrooge töredezett gondolatait, kivétel nélkül a vén Marley feje bukkant volna elő mindegyiken.

– Humbug! – mondta Scrooge, és átvágott a szobán.

Fordult még néhányat, majd visszaült a helyére. Amint hátradöntötte fejét a széken, pillantása egy használaton kívüli csengőre esett, amely valami rég elfelejtett célból a szobáját kötötte össze egy helyiséggel a legfelső emeleten. Nagy megdöbbenésére és furcsa, megmagyarázhatatlan rémületére a csengő lengedezni kezdett. Előbb csak finoman lengett, alig adott hangot, aztán hirtelen felcsendült, és vele együtt csengett minden csengő a házban.

Fél percig, egyig tarthatott, de egész órának tetszett. Azután hirtelen elhallgattak. Csörömpölés követte őket mélyen odalent; mintha valaki súlyos láncot vonszolt volna át a hordókon a borkereskedő pincéjében. Scrooge-nak az jutott eszébe, hogy állítólag kísértetek vonszolnak láncokat szellemjárta házakban.

A pinceajtó nagy csapódással kivágódott, és már jóval hangosabban hallatszott a lárma az alanti szinteken; azután feljött a lépcsőn, és egyenesen az ő ajtaja felé közeledett.

– Akkor is humbug! – mondta Scrooge. – Nem hiszem el.

Ám igencsak elsápadt, amikor az a valami megállás nélkül áthatolt a súlyos ajtón, és megjelent a szeme előtt. A kandallóban felszökött a kihaló láng, mintha azt kiáltaná: „Marley szelleme ez; megismerem!”, aztán újra lelohadt.

Ugyanaz az arc, Marley a varkocsával, szokásos mellényében, harisnyanadrágjában és cipőjében; utóbbinak a bojtjai felmeredtek, akárcsak a varkocsa, kabátja szára és hajszálai. A lánc, amit vonszolt, a derekán volt összekapcsolva. Hosszú lánc volt, úgy tekeredett köréje, mint egy kutyafarok, és (Scrooge jól megnézte) pénzesládikók, kulcsok, lakatok, főkönyvek, okiratok voltak ráaggatva, meg vasból készült, súlyos erszények. A test áttetsző volt, Scrooge keresztüllátott a mellényén, egészen a két díszgombig a kabát hátulján.

Scrooge gyakran hallotta, hogy Marley-nak nincs szíve, de egészen mostanáig nem hitte el.

Nem bizony, és most sem hitte el egészen. Noha keresztüllátott a jelenésen, amely ott állt előtte, noha érezte a dermesztő pillantást halálos-hideg szemében, noha feltűnt neki az összetekert kendő, amellyel az állát kötötte fel, mert ilyet még sohasem látott rajta, azért csak hitetlenkedett, és küzdött az érzékei ellen.

– Hát ez meg micsoda? – kérdezte nyersen, hűvösen, mint mindig. – Mit akarsz tőlem?

– Sok mindent! – Marley hangja volt az, kétségtelenül.

– Ki vagy?

– Inkább azt kérdezd, hogy ki voltam!

– Ki voltál hát? – kérdezte Scrooge, megemelve a hangját.

– Elég feltűnő vagy, ahhoz képest, hogy csak árnyalak. – Azt akarta mondani, hogy árnyalat, de meggondolta magát, és mellőzte a szarkazmust.

– Amíg éltem, Jacob Marley voltam, az üzlettársad.

– Le tudsz… le tudsz ülni? – kérdezte Scrooge, miközben kétkedve nézte.

– Igen.

– Akkor rajta!

Scrooge azért tette fel a kérdést, mert nem tudta, egy ilyen áttetsző kísértet képes-e helyet foglalni egy széken, s ha lehetetlennek bizonyul a dolog, azzal legalább kínos magyarázkodásra készteti. De a kísértet úgy telepedett le a kandalló másik oldalán, mintha egészen szokva volna hozzá.

– Nem hiszel bennem – jegyezte meg a kísértet.

– Nem is – mondta Scrooge.

– Milyen bizonyítékot kívánsz arra, hogy valódi vagyok, ha már az érzékeidben nem bízol?

– Nem tudom.

– Miért kételkedsz az érzékeidben?

– Mert minden apróság hatással lehet rájuk – felelte Scrooge.

– Egy enyhe gyomorbaj is becsapja őket. Lehetnél éppen egy falatnyi megemésztetlen marhahús, egy mustárcsöpp, egy sajtmorzsa, egy darabnyi főtlen krumpli. Inkább emlékeztetsz a fasírtra, mint a sírra, bárki vagy is!

Scrooge-nak nem volt szokása tréfálkozni, most pedig végképp nem volt bolondozó kedvében. Az az igazság, hogy azért próbált mókázni, hátha úgy elterelheti róla a figyelmét, legyűrheti magában a rémületet, mert a jelenés hangja a csontja velejéig felkavarta.

Ha csak ül ott, és csendben nézi a rámeredő szempárt, tudta, előbb-utóbb a frászt hozza rá. Volt valami szörnyű abban, hogy a jelenésnek mintha saját, förtelmes atmoszférája lett volna. Maga Scrooge ugyan nem érezte, de nyilvánvalóan így állt a helyzet, mert, noha a kísértet teljesen mozdulatlanul üldögélt, haja, kabátja szára, bojtjai úgy kavarogtak, mintha kemencéből kicsapó forró gőz emelgetné őket.

– Látod ezt a fogpiszkálót? – kérdezte Scrooge, a fentiek miatt újból rohamra indulva; szerette volna, ha a látomány, legalább egy pillanatra, elfordítja róla kőkemény tekintetét.

– Igen – felelte a kísértet.

– Hiszen rá sem néztél – mondta Scrooge.

– Akkor is látom – mondta a kísértet.

– Jól van! – vágott vissza Scrooge. – Ha én ezt most lenyelném, életem végéig rémes lidércek üldöznének, és mind a magam képzeletének szülöttei lennének. Úgyhogy én azt mondom, humbug! Ez az egész egy humbug!

A szellem ekkor szörnyű kiáltást hallatott, és olyan lármásan, olyan vészes és döbbenetes hangot adva csörgette meg a láncát, hogy Scrooge-nak bele kellett kapaszkodnia széke karfájába, különben rögvest elájul. Hát még akkor hogy megijedt, amikor a jelenés letekerte fejéről a kötést, mintha túlságosan meleg volna a szobában, mire egész állkapcsa a mellére esett!

Scrooge térdre rogyott, és összekulcsolta kezét az arca előtt.

– Kegyelem! – kiáltotta. – Borzasztó jelenés, miért gyötörsz engem?

– Földhözragadt ember! – válaszolta a kísértet. – Hiszel bennem, vagy nem?

– Hiszek – mondta Scrooge. – Muszáj hinnem. De miért járják szellemek a földet, és miért jönnek el énhozzám?

– Mindenkitől megkívántatik – szólt a kísértet –, hogy a benne lakozó szellem közel s távol fel-alá járkáljon embertársai között, és ha a szellem életében nem volt hajlandó erre, akkor a halála után lesz kénytelen. Arra ítéltetik, hogy az egész világot bejárja – ó, jaj nekem! –, és tanúja legyen mindannak, amiben osztozni immár nem tud, de a földön osztozhatott volna, boldogsággá változtathatta volna!

A szellem ismét felkiáltott, megrázta láncát, és árnykezét tördelte.

– Meg vagy béklyózva – mondta reszketve Scrooge. – Elárulod, hogy miért?

– Azt a láncot hordom, amelyet én kovácsoltam életem során – felelte a kísértet. – Én készítettem, szemről szemre, yardról yardra; én tekertem magamra szabad akaratomból, és szabad akaratomból viselem. Különösnek tartod a mintázatát, éppen te?

Scrooge egyre csak reszketett.

– Tudod-e – folytatta a kísértet –, milyen nehéz és hosszú az a köteg, amelyet te viselsz? Hét karácsonnyal ezelőtt is olyan nehéz és hosszú volt, mint most az enyém. De azóta még többet dolgoztál rajta. Terhes lánc az, úgy bizony!

Scrooge önkéntelenül a padlóra pillantott, nem lát-e ott egy ötven-hatvan ölnyi vastekervényt, de nem látott semmit.

– Jacob! – rimánkodott. – Öreg Jacob Marley, kérlek, folytasd! Mondj valami vigasztalót, Jacob!

– Nem tehetem – felelte a kísértet. – Az más tájakról jön, Ebenezer Scrooge, más megbízottak hozzák más-más fajta embereknek. Akkor se mondhatnék egyebet, ha tudnék. Énnekem igen kevés engedtetik meg. Sehol sem pihenhetek, maradhatok, időzhetek sokáig. Szellemem sohasem ment tovább az irodánknál – úgy bizony! –, életemben sohasem vándorolt messzebbre, csak pénzváltó barlangunk szűk határáig; fáradságos út áll még előttem!

Scrooge-nak szokása volt, hogy nadrágzsebébe dugta a kezét, ha valamin töprengett. Most is ezt tette, miközben azon tűnődött, amit a kísértet mondott, de tekintetét nem emelte fel, és továbbra is térdelve maradt.

– Akkor elég lassú lehettél eddig, Jacob – jegyezte meg tárgyilagosan, de egyben alázattal és tisztelettel is.

– Lassú! – ismételte meg a kísértet.

– Hét éve, hogy meghaltál – merengett Scrooge. – És azóta egyfolytában vándorolsz!

– Igen, egyfolytában – mondta a kísértet. – Se nyugovás, se béke. Csak a lelkifurdalás örök kínja.

– Gyorsan utazol? – kérdezte Scrooge.

– Szelek szárnyán – felelte a kísértet.

– Nagy területet bejárhattál hét esztendő alatt – mondta Scrooge.

A kísértet ezt hallván megint nagyot kiáltott, és olyan borzalmasan csörgette meg a láncát az éjszaka síri csendjében, hogy az éjjeliőr joggal feljelenthette volna csendháborításért.

– Jaj, megkötözött, duplán megvasalt rab! – kiáltotta a jelenés. – Aki nem tudja, hogy halhatatlan lények korokon átívelő, örökkévalóságig tartó szüntelen munkálkodása árán valósulhat csak meg mindama jó, amire a föld képes! Aki nem tudja, hogy a keresztény lélek, munkálkodjék bármily jóindulattal a maga kis körében, bármi legyen is az, ráébred végül, milyen kurta az ő élete mindama jóra, amit elvégezni módjában állna! Aki nem tudja, hogy nincs az a bánat, amivel levezekelhetné az életében elszalasztott lehetőséget! Én is ilyen voltam! Ó, jaj, én is ilyen voltam!

– De hát mindig jó üzletember voltál, Jacob – dadogta Scrooge, aki kezdte magára venni a dolgot.

– Üzlet! – kiáltotta kezét tördelve a kísértet. – Az emberiség lett volna az én üzletem! A közjó lett volna a dolgom: jótékonyság, irgalom, megbocsátás, adakozás, ez, ez lett volna a feladatom. Az üzletvitel egy cseppnyi víz volt csak feladatom roppant óceánjában!

Karmagasságban előrenyújtotta a láncot, mintha az volna az oka szüntelen bánatának, majd nagy puffanással a padlóra ejtette.

– A folyvást görgő esztendőnek ebben a szakában szenvedek a legjobban – mondta a jelenés. – Miért járkáltam embertársaim tömegében lesütött szemmel, miért nem emeltem fel tekintetemet az áldott csillagra, amely a napkeleti bölcseket ama szerény hajlékhoz vezette? Talán nem voltak ínséges otthonok, amelyekhez engem is odairányíthatott volna a fénye?

Scrooge-ot kétségbe ejtette a jelenés szapora beszéde, és vadul reszketni kezdett.

– Hallgass végig! – kiáltotta a kísértet. – Fogytán az időm.

– Jól van – mondta Scrooge. – De ne légy ilyen kíméletlen hozzám! Ne beszélj ilyen cikornyásan, Jacob! Kérlek!

– Hogy miért ebben az alakban jelenek meg előtted, azt nem árulhatom el. Sokszor üldögéltem melletted láthatatlanul is.

Ez nem volt valami kellemes gondolat. Scrooge megborzongott, és letörölte homlokáról a verejtéket.

– Ez vezeklésem egyik legnehezebb része – folytatta a kísértet. – Azért jöttem, hogy figyelmeztesselek: van még remény, van még esélyed, hogy elkerüld az én sorsomat. És ezt a reményt, ezt az esélyt én eszközlöm ki neked, Ebenezer.

– Mindig jó barátom voltál – mondta Scrooge. – Köszönöm!

– Három szellem fog megjelenni nálad – folytatta a kísértet.

Scrooge álla majdnem úgy esett le, mint az imént a kísérteté.

– Ez az a remény és esély, amit említettél, Jacob? – kérdezte elhaló hangon.

– Igen.

– Inkább… inkább nem kérek belőle – mondta Scrooge.

– Ha nem jelennének meg – mondta a kísértet –, semmi reményed nem lenne rá, hogy ne kelljen végigjárnod azt az utat, amelyet én járok. Az elsőre holnap éjjel számíts, amikor egyet harangoznak.

– Nem lehetne egyszerre letudni őket, Jacob? – kérdezte Scrooge.

– A másodikra egy nappal később számíts, ugyanabban az órában. A harmadikra egy nappal utána, amikor a harang éjféli kongása elhal. Engem többé ne várj, de saját érdekedben ajánlom, ne feledd, ami itt köztünk megesett!

E szavak után a jelenés felvette az asztalról és megint fejére csavarta a kendőt. Scrooge ezt abból tudta, hogy jó nagyot koccant a foga, amikor állkapcsát a helyére csattintotta. Csak ekkor merte felemelni tekintetét, és látta, hogy természetfeletti vendége közben felállt, láncát maga köré és a karjára tekerve.

A szellem elhátrált tőle, az ablak pedig minden egyes lépésére feljebb csúszott, úgyhogy amikor a jelenés odaért, már tárva-nyitva volt.

A szellem intett Scrooge-nak, hogy menjen oda hozzá. Amikor már csak kétlépésnyire voltak egymástól, Marley kísértete felemelte a kezét, mintha figyelmeztetné: Eddig, és ne tovább! Scrooge megtorpant.

Nem annyira az engedelmesség, mint inkább a meglepődés és a félelem késztette erre, mert amint a szellem felemelte kezét, mindenféle hangok hallatszottak a levegőben: érthetetlen, siránkozó, bús hangok, gyászos, önvádló hangok. A jelenés egy darabig hallgatta, majd ő is csatlakozott a panaszos kórushoz, azzal kilebegett a sivár, sötét éjszakába.

Scrooge utánament az ablakig: hajtotta a kíváncsiság. Kinézett.

Fantomok nyüzsögtek a levegőben, loholtak fáradhatatlanul fel-alá. Éppúgy láncot hordtak, mint Marley kísértete; egyesek össze voltak kapcsolva (ezek bűnös kormányok lehettek), de senki sem volt közülük szabad. Scrooge sokukat ismerte még életükben. Az egyikkel különösen meghitt viszonyban volt: ez a vén kísértet fehér mellényt viselt, óriási vasszéf volt a bokájára erősítve, és nyomorultul sírdogált, mert nem segíthetett egy boldogtalan asszonyon és a kisbabáján, akiket odalenn látott egy küszöbön. Az összes jelenésnek az volt a fájdalma, hogy szerettek volna jótékonyan beleavatkozni az emberi ügyekbe, de ez többé nem állt módjukban.

Hogy azután a teremtmények olvadtak-e bele a ködbe, vagy a köd burkolta be őket, nem lehetett tudni. Mindenesetre ők is, a szellemhangok is elmosódtak, és az éjszaka megint olyan lett, mint amikor Scrooge hazafelé tartott.

Scrooge becsukta az ablakot, és szemügyre vette az ajtót, amelyen át a kísértet bejött. Duplán zárva volt, tulajdon kezével zárta be, és a reteszek is a helyükön voltak. Már-már kimondta, hogy „humbug!”, de csak az első szótagig jutott. Nagyon elcsigázták az átélt érzelmek, vagy a napi fáradság, vagy a bepillantás a láthatatlan világba, vagy a kísértet monoton hangja, a kései óra; pihenésre vágyott; odament az ágyához, úgy, ahogy volt, ruhástul ledőlt rá, és nyomban elaludt.

TARTALOM

Karácsonyi ének (fordította: Gy. Horváth László)

Előhang

Első strófa: Marley kísértete

Második strófa: Az első szellem a háromból

Harmadik strófa: A második szellem a háromból

Negyedik strófa: Az utolsó szellem

Ötödik strófa: A vége

Harangszó (fordította: N. Kiss Zsuzsa)

Első fertály

Második fertály

Harmadik fertály

Negyedik fertály

Házi tücsök (fordította: N. Kiss Zsuzsa)

Első cirpelés

Második cirpelés

Harmadik cirpelés

Az élet csatája (fordította: N. Kiss Zsuzsa)

Első rész

Második rész

Harmadik rész

A szellem embere (fordította: N. Kiss Zsuzsa)

Első fejezet: A kapott adomány

Második fejezet: A továbbadott adomány

Harmadik fejezet: A visszájára fordult adomány

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Korrektor Hajdú Lívia

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 176 3

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License