Gárdonyi Géza

A kapitány

Regény

ISBN 978-615-6683-75-5

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

A kapitány.

A regény vége.

Egy uj pár fényképe.

A fitos.

A kapitány.

A háboru elején gyakorta irták, hogy nem sülnek el az orosz srapnelek. Ime a történet az orosz srapnelről, amely kétszer is elsült.

I.

Nyikorgó vasas szekerek: nehéz ládákat szállitanak a katonai szertárba.

- Rakjátok le, - mondja a gyár főigazgatója.

Hosszúra nőtt úr, mint fák közt a jegenye. A fekete vidraprémes bunda szinte reverendának látszik rajta. Cilindert visel. A bundája gallérját felhajtotta, hogy kilépett az autójából, - csak épp az orrahegye látszik ki, meg a bajusza. Trencséniesen nyírott a bajusza, - azaz hát angolosan.

- Rakjátok le, - mondja, - és srófoljátok le ennek a felső ládának a tetejét.

Az ősz első dere fehérlett aznap a szertári udvar gyepén. A katonák keze vörös volt a hidegtől. Az akácfákon már tél-túl lógott egy-egy sárga levél. Az udvar belső szögletén, az iroda előtt mintha ázott feketés rongyok éktelenkednének a lugason, zöldesen feketés rongyok. Közülök néhány bibircsós futótök sárgállott elő.

Az ügyeletes kapitány némán váltott üdvözlést a gyárossal. Mogorva volt és szintelen arcu, mintha valamiképpen rokona volna a bibircsós futótöknek.

- Ennek a felső ládának a tetejét, - mutatta a gyár igazgatója.

- Valamennyiét, - harsogta a kapitány.

És szétvetett lábbal állt, mint a kakas, mikor kukorékol.

- Hát valamennyiét, - ismételte készségesen a gyáros.

Elmosolyodott, s mentegetődzve fordult a kapitányhoz:

- Nem szoktuk, azelőtt nem szoktuk ugyan, dehát helyes: ez a rend.

A kapitány vállat vont:

- Ha csak magamról volna szó... Dehát mások is jönnek. Lehet: ma jönnek. Lehet: holnap jönnek. Éshát, tudja, a japán háboru óta...

- Tudom, tudom. Vigyáztunk is. Elvégre gyujtóban is találkozik olyan szál, amelyik nem lobban. Különben nézzünk meg egyet.

Már vagy tiz láda fel volt nyitva. A srapnelek ezüst pálcaként palackokként csillogtak bennök. Hidegen, félelmesen.

A gyár igazgatója lehajolt az először felnyitott ládához, és talpra emelte benne a szélső srapnelt. Intett inasának: vegye ki.

A kapitányra tekintett:

- Vagy kapitány úr választ? Tessék, akármelyik ládából.

- Tizennegyedik láda, második srapnel.

A tüzérek hamar-kézzel bontották fel a tizennegyedik ládát, és emelték ki a srapnelt, a másodikat.

A gyáros visszaigazitotta a magas vidragallért a nyakán.

- Meleg a szobája, kapitány uram? Nem? Mégis melegebb tán, mint ideki. Ott is megvizsgálhatjuk tán a két srapnelt. Ugyis ott irja meg az ideiglenes elfogadványt. De rosszkedvű kapitány uram? Beteg talán?

- Beteg is, nem is, - felelte útközben a kapitány, - a fejem fáj, és azért is zártam el a melegvezető csapját. Nehány nap óta rosszakat álmodok.

- Csak az legyen a legnagyobb baj.

- De szédülök is. Meg-megszédülök, mintha torony erkélyén állanék.

A gyáros elmosolyodott:

- Az is megtörténik mindenkivel.

- Nem, ez nem olyan. Egy hete nem ittam egy korty bort. Rendes időben fekszek, kelek. Még csak cigarettát se szivok napközben.

- Hát akkor orvost...

- Orvost? Soha. Mind azon kezdi, hogy ne igyak, ne szivarozzak. Dehát különben se vagyok én beteg. Csak azok a fene gyötrő álmok...

- Álom: bolondság.

A kapitány megállt:

- Nem, ez nem bolondság. Amit az éjjel álmodtam... Vénasszonyok szokták csak, de elmondom. Itélje meg álmodik-e más ember ilyet? Elmondom. Hát: Rjepin festőnél vagyok és képet rendelek nála. Fessen nekem egy Ámort, amint lő. A szalonomba szántam, szembe a diványommal.

- Érdekes gondolat.

- Rjepin vállalja. Egyszercsak hozzák is a képet. Meg se nézem, csak függesztetem a mondott helyre. Mikor jelentik, hogy megvan, bemegyek a szalonomba, háttal a képnek. Cigarettára gyujtok, - még mindig háttal a képnek. S a diványra ülök, hogy mingyárt az első szemnyilatra úgy lássam, ahogy majd a vendégeim látják. Hát képzelje: egy gyönyörü nyúlánk leány, lábfejig érő selyem ingben.

- Pompás!

- Bűvölő! Egy lánynyá vált fehér szegfü! És semmi egyéb rajta, csak az az egy szál ing. A lába meztelen.

- Node ilyen ötlet!...

- A lány a diványon ülőre mosolyog, és céloz. Képzelje: mivel? Csuzlival, - olyan gumipuskával, amilyennel a diákgyerekek játszanak, csakhogy az ő csuzlijában egy szál piros rózsa van. Megvonja a gumit, és céloz rám...

- Mind ilyenek a rossz álmai, kapitányom? Adja nekem bérletbe.

A kapitány sötéten rázta a fejét:

- Nem mondtam még el. Fáraó óta nem álmodtak ilyet! Hát ahogy ott gyönyörködök a festő gondolatában, egyszercsak azt látom, hogy a nő mosolygása vigyorgássá szélesül: a bájos arc helyén egyszercsak piszkos sárgás halálfej... A kezében a diákpuska ijjá változott, erősen megvont ijjá. S rózsa helyett egy rozsdás nyil irányul reám.

S a kapitány megrázkódott.

- Rossz jel.

- Ugyan...

- Nem akarok még meghalni.

- No de...

- Isten minden jót megadott eddig nekem, megadja ezután is.

- Amen.

- Csak innen kiszabaduljak. Tudja, hogy büntetésből helyeztek ide a szertárba. A pokol pitvara ez! Lóvá butul itt az ember ebben a fagyos unalomban.

- Hát bizony...

- Egy cigarettát nem szabad elszivnom itt. A meleget két versztről vezetik csöveken. Jégcsap mikorra ide ér. De még azt se bánnám: űlnék itt bundában, csak cigarettáznom lehetne. Gondolhatja: én, aki száz cigarettát szivtam el naponkint... Loppal se lehet. A bizottság akármikor betoppanhat, és ha megszimmantják a füstjét, vagy meglátnak egy cigaretta-csutkát... A pokol pitvara ez!...

A gyáros mosolygott:

- Azért büntetés.

- Hát... büntetés. Tudja talán: igen vigadoztunk akkoriban. Az egész tisztikar. Minden pezsgőt nekünk gyártottak Franciaországban, és minden selyem-harisnyát mink vettünk meg... Csak az a szánkázás nappali világosságnál...

S a kapitány a fejét rázva nevetett.

A gyáros is elmosolyodott:

- Hallottam.

- Bolond ötlet volt.

- Dehát bizonyára ott van már az a tinta a kalamárisban, amelyikkel megirják visszahelyezésemet.

- Bizonyára.

- És akkor... Én még sokat várhatok az élettől. Most kezdek voltaképpen élni. Fiatal vagyok még, a ragyogóját! Hitel is van még, a csillogóját! Még sok cigarettát elszivok én!

Közben beérkeztek az íróházba, s mind a ketten meghajoltak a cár arcképének. A köztüzér az asztalra állitotta a tizennegyedik láda srapneljét, a gyáros inasa is az első ládáét. S mind a két szolga kihátrált az ajtó elé.

A gyáros megtapogatta a két srapnelnek a kupakját.

- Ez az, - mondta, - ez az. Ezt nem az arzenálnak csináltuk. Szoktunk így... barátainknak... Ennek kézzel is lecsavarható a teteje. Ám ügyeljen kapitány uram, hogy ellenkezőn csavarja: ez ugyanis jobbra nyilik, balra zárul. Tegye el emlékül: ritkaság az efféle.

S külön állitotta az ezüstösen ragyogó srapnelt a kalamáris mellé.

A kapitány viszont egy palack kaukázinkát állitott oda, s két pohárkát is.

Az egyik pohárka már nedves volt.

A kapitány arcán különben is látszott, hogy az embert is azon virágok közé sorolja, amelyek csakis gondozva virulnak, - gyakori öntözéssel. Hát virult is ő, pirosan, mint a bazsarózsa, - csak aznap volt sárga, mint a varacskos tök.

- Emlékül, - ismételte bágyadt visszahangként a gyáros szavát, - emlékül.

Éshogy:

- Jobbra nyilik, balra zár...

S látszott, hogy az elméje másutt bolyong, csak épp gépiesen ismétli az ajka a gyáros szavait.

- Csak ez az egy, - mentegetődzött a gyáros, - mivelhogy ez izé... csak mutató. Önnek.

- Nekem?

- Emlékül kapitányom, emlékül. A szobrász szoboröntvényt ad emlékül, az órás órát, a srapnelgyáros srapnelt.

- Srapnelt?

- Srapnelt.

- Mi fenének az nekem? Örülök, ha nem látok srapnelt.

- Nono, hát srapnelben is vannak különbségek. Van gyári srapnel és van remekbe készült. Szoktunk... És még eddig mindig szivesen fogadták.

A kapitány bágyadozott.

- Szivesen fogadták, - ismételte halk visszahangként.

- Mikor igy külön hoztam.

- Külön.

- És gondoltam az efféle emlék nem megvetni való. Emlék: emlék. Mert bizony kapitányom: alighanem utoljára vagyok itten.

- Utoljára?

- Igaz, hogy az elődjének is ezt mondtam, tavaly, mikor ön is itt járt kapitány uram. De már az idén, érzem, hogy csakugyan utoljára. Nem szeretem ezt a mesterséget, kapitányom, nem szeretem. Szegény feleségem betege már. Hogy azt mondja: - Elkárhozunk Avram, elkárhozunk. Az ördög gyára az ágyugyár: minden lélekért te vagy felelős.

A kapitány a két halántékát nyomogatta.

- Derék asszony, jólelkű derék asszony, - motyogta szórakozottan.

- Éshát most, éjjel nappal gyártunk. Igaz, hogy reá-szállunk a németre.

- Bár indulnánk már. Tavaszszal bizonyosan indulunk. Ámbátor ha tavaszszal mondják, nyár lesz abból.

- Én is gondoltam. Hiszen minden munició Vilnába, Varsóba, Kijevbe megyen.

A kapitány felhajtotta a pohárka szeszt, jobban mondva beloccsantotta a torkába, s ahogy letette a poharát, a szeme a srapnelen állt meg.

- Dehát hogyan, hogy ez a srapnel jobbra nyilik?

- Hogy csak az nyithassa, akinek szántuk.

A kapitány megint a srapnelre nézett, s a szeme egyszerre megélénkült.

Megélénkült, de csupán egy villanatra.

Aztán az arca megszögletesült, két szemöldöke összevonult.

- Akinek szántuk?

Az igazgató nyugodtan nyalogatta a pohárkából bevett cseppet.

- Akinek szántuk.

S hosszú lábaszárát keresztbe vetve dőlt hátra a bőr-utánzatu sárga viaszosvászon fotöjben.

A kapitány szigoruan nézett reá:

- Szokás ez a gyárban?

- Szokás.

A kapitány fölkelt és a srapnel fölé hajolt.

- A gyár bélyege csakugy rajta van, mint a rendes srapneleken.

- Csakúgy.

- Más tiszteknél is láttam effélét.

- Láthatta.

- Az elődömnél is.

- Nála is.

- És ha én ezt a srapnelt most lefoglalom?...

S állt, mint a kakas, mikor kukorikol. A karját összefonta.

Az igazgató elmosolyodott:

- Hogy érdemeket ragyogtasson a gyorsabb szabadulásra...

- Kötelességemet teljesitem csupán.

A jegenye-ember nyugodtan mosolygott:

- Hogy azt lássák, milyen keményen teljesiti a kötelességét: egyszerre előbbre léptessék. Mondtam, hogy a srapnel visszafelé csavarodik...

- Mi az, hogy: visszafelé csavarodik.

- Az, hogy visszafelé is sül el.

- Visszafelé is...

- Visszafelé is. Ön arra lőne vele, hogy kiszabaduljon, holott akkor éppen azzal bizzák meg, hogy továbbra is itt maradjon. Egy fokkal felsőbb rang, de ki szivja el a cigarettákat?

A kapitány szinte hátra-lükkent.

A gyáros nyugodt kézzel vette fel ismét a pohárkát és nyalintott egy cseppet.

- Ön valóban bátor ember, - mondta nyugodt szin alá szoritott gúnynyal, - nem törődik azzal, hogy magára duzzasztja minden feljebbvalójának az epéjét: maga emlitette az imént, hogy efféle emléksrapnelt minden elődjénél látott.

A kapitány csak nézett merőn, mint a kakas mikor harcra mered:

- És a gyár?

- A gyár...

- A gyár nem rendül meg, ha belecsap a villám?

- A gyárnak villám-háritója tökéletes. Ki-ki annak ád ajándékot, akinek akar. A gyár is. Ki tilthatja meg? Ki tilthatja meg? A szertári tiszt urak akaratlanul is szolgálnak nekünk is. Tehát mink is juttatunk valamit nekik is. A kard-gyár díszes kardot ajándékoz, a csizmagyár cifra-talpu csizmát, - a srapnelgyár bonbonnal töltött srapnelt.

A kapitány megemelte a srapnelt.

- De ennek a sulya...

- Súlya? Mi ez a súly az olyan gyárnak, amely milliárdokban irja a számláit? És ha ez a súly jó volt az elődjeinek...

- De jó lesz-e a vizsgálóbizottságnak? Tudja ön, hogy nemcsak én vizsgálom a gyár srapneljeit.

A gyáros elmosolyodott.

- De ön rakatja fel a ládákat: melyik hova menjen. Éshát csak a külső ládákból veszik ki a vizsgálandókat.

- Hm, hm...

- Teljesen az ön rendelkezésén fordul, hogy például azok a ládák, amelyek sarkán egy kis B betü látható, Varsóba utazzanak.

A kapitány a srapnelre pillogott.

- A B betüsek Varsóba...

- Varsóba.

- Hm, hm... Mért éppen Varsóba?

- Ez merőben gyári ügy. Mink tudjuk legjobban: melyik erősségben milyen ágyuk vannak. Kovnóban újak, Kijevben vének. Vén embernek kása a jó, fiatal a mogyorót is megropogtatja.

A kapitány gondolkodva nézett a srapnelre.

A szemöldöke még mindig össze volt vonva. Bibircsós arca még mindig szögletes volt és hideg.

Fogta a tollát és megfirkantotta az iratot, amelyben tizezer srapnelnek a beszolgálását és elfogadását ismeri hiánytalannak.

- A gyárat fel fogom jelenteni, - mondta az iratot átnyujtva, - még ma.

A gyáros mosolyogva hajolt meg.

- A gyár mindazonáltal megküldi a második srapnelt is, decemberben, a karácsonfa alá. Az ön ügye, ha kiveti az ablakon.

A kapitány nem felelt.

Hivatalos udvariassággal kisérte ki a gyárost az udvarból is, s a kapuban kezet nyujtott.

- A hivatali helyiségen kivül barátok maradhatunk, - mondta bágyadtan.

S abban a percben olyan volt megint, mint a beteg kakas: sárga és lógószárnyu.

- Igy helyes, - felelte meleg kézszoritással a hosszu ember, - igy helyes.

A kapitány visszatéret megint a halántékát dörzsölte. Mikor a ládához ért, elgondolkodva állt meg, s bámult maga elé.

A tüzérek szótlanul szögezték a ládák tetejét. Kis vas-kerekű kézi targoncák nyikorogtak a srapnel-tár belsejében.

Varjusereg szállt el a gyár fölött.

A kapitány fölemelte a fejét és a tüzérekre nézett:

- A B-betüs ládákat, - kukorékolta, - belülrakjátok!

Megtántorodott.

Leült a szélső ládára, és a halántékát dörzsölte.

Közben megint autó állt meg a gyár előtt, kettő is. Arany vállrojtos tisztek léptek ki belőlük.

A kapitány nem kelt föl az érkezettek üdvözlésére, pedig nagyrangu tisztek voltak. Az őr tisztelgő ordítására még a fák is haptákba rándultak előttük.

Csak a kapitány nem mozdult. Űlt a láda-oszlopnak támaszkodva. Lógó feje a mellén.

- Alszik?

Egy tüzér oda-ugrik és megrázza:

- Kapitány uram, az ezredes úr... A kapitány lefordult, mint a vágottnyaku kakas.

- Gyorsan orvosért! Még meleg!...

A láda-toló targoncára fektetik. És két tüzér beviszi az iróházba. A tisztek elképedten kisérik.

Odabent lefektetik a diványra.

Az orvos megérkezik.

- Ezen már nem segit az érmetszés se.

Valamennyien keresztet vetnek.

- Szállitsátok a lakására az autómon, - rendelkezik az ezredes. - A hivatal ajtaját pecsételjétek le. Ezt a két srapnelt meg vigyétek ki a többi közé.

II.

A háboruban van valami jó is: soha búzát, zabot olyan jó áron nem lehetett eladni, mint mingyárt a háboru elején.

- Negyven korona a búza!

Hallatlan örömhir! Még az asszonyok könnye is felszárad tőle.

Mindenki vitte a vásárra a búzáját, kukoricáját, lovát is, olyik a marháját is.

A faluba mintha csak a szél fujta volna be a pénzt.

Soha annyi kupec! Lócsiszár, marhakupec, tikász, libász, tojásgyüjtő. Ráadásul még a kormány is eresztett: amelyik házból katonát vittek, úgy hullt oda a pénz, mint az ózsidóknak a manna. A jegyző úr mindenkit szegénynek irt be. Éshát igazán is: ki nem szegény, ha falusi? Itt az ideje, az ország zsirjából a mi kenyerünkre is csöpögjön. Sok mindent kellett volna már eddig is szereznünk, csináltatnunk, javittatnunk: hidat, útat, községházát. A jegyzői lak bővitéséről is beszélhetünk most már.

De aztán némi kedvetlenségek is következtek.

Egy reggel Dávid boltos senkitől se fogadta el a bankó-pénzt:

- Csak olyat, ami peng.

- Hát ez nem jó?

- Mért ne volna jó? De jobban szeretem, ami peng.

És a szemöldöke felvonult szinte a sapkája széléig.

Egy óra mulva mindenki bankóval sietett a boltba.

Dávid visszaadogatta. Vonogatta a szemöldökét:

- Csak ami peng.

No nagy aggodalom!

Asszonyok és gyerekek helyett gazdák ballagnak elő. Soha annyi ember nem tolongott a boltban.

- Hát Dávid nekem csak vált talán?

Dávid vonakodott.

- Váltsanak kendtek a kocsmában.

Kacsa-Szabónak mégis váltott a boltos. Egy tizest váltott neki, de csak tizedfél koronán.

Délután már sokan vittek oda tizest, huszast, ötvenest, százast is:

- Nekem is Dávid. Sziveskedjen...

Dávid megadta a tizedfelet másoknak is, - hogy ne hánytorgassák a megkülönböztetést, - de aztán egyre nagyobb és nagyobb vonakodással.

Estefelé már azt mondta Papiros-Kovácsnénak:

- Lehet, hogy holnap már csak kilencet ér a tiz.

Igy volt a kocsmában is.

A gazdák nyugtalankodtak, morogtak.

Némelyek elmentek a községházára:

- Hát jegyző uram...

A jegyző tüstént hivatta a boltost, kocsmárost is.

- Micsoda disznóság ez Dávid!? Maga is Samu?

- Hát kérem, - mentegetődzött Samu, - igen rossz hirek...

- Az orosz kérem Lembergben van, - mentegetődzött Dávid.

- Hát ha ott van is, a bankó, bankó. Ihol az ujság, ihol a rendelet. Megbüntettetem magukat! Ha mégegyszer meghallom, hogy a bankót nem fogadják el teljes értékében, - majd meglássák.

A boltba és kocsmába mégtöbb bankóval sietett a nép.

- Egy pakli masinát Dávid.

S nyujtották neki a százast.

- Fahajat egy garasér...

S nyujtották neki az ötvenest.

Dávidnak azonban aznap nem volt aprópénze.

- Felirom: majd megfizetik a jövő héten.

S felirta az adós nevét krétával ide-oda a fiókokra.

Samunak se volt annyi apró-pénze, hogy bankót válthatott volna:

- Felirom: majd megfizeti kend ha megint erre jár.

S felirta az adós nevét krétával az ajtóra.

No ezt senki se szerette.

Ha száz korona volna a név után irva... de 2 fillér, 4 fillér...

Megint mentek a községházára.

Dehát már arra nem volt paragrafus, hogy a boltos, kocsmáros el legyen látva aprópénzzel.

A jegyző rendelkezésének csupán annyi volt a foganata, hogy Dávid egy-egy zsák kukoricáért, lencséért, babért bankó-pénzzel fizetett.

- El kell fogadnia kendnek a bankót értékében. A jegyző úr parancsolta.

No fene sok boszuság, zavarodás, aggodalom, tanácstalanság!

Csak egy gazda volt a faluban, egy fiatal gazda, aki nem adta el a termését: Sánta Bodó. Lovát, tehenét se adta el. Aprójószágát se.

- Lesz még árosabb is, - mondotta vígan.

- Árosabb? Mán ennél árosabb...

- Nono, majd ha nektek kell vennetek.

Mosolyogták.

Senki se igazította az óráját az ő órájához.

Bodó ugyanis furcsálkodó ember volt: sete is, sánta is, - a házassága is olyan, ahogy rendes kerekü ember nem házasodik. Valahogy visszájára forgott neki. Már iskolás gyerek korában nevették, hogy balkézzel eszik. Bizony később is jobb kézbe fogta ő a gyeplőt s balba az ostort. Kaszálni ellenben balról jobbra kaszált, - persze maga-faragta kaszanyéllel, - hogy majd a guta ütötte meg csak láttára is a rendes járatu mezei embert.