részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Catherine Belton: Putin’s People – How the KGB Took Back Russia and Then Took on the West
William Collins, an imprint of HarperCollinsPublishers, London, 2020

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte M. Nagy Miklós

Copyright © Catherine Belton, 2020
Hungarian translation © 2021 Bujdosó István
Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Gerhes Gábor

ISBN 978 963 604 091 8

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia
A szöveget gondozta Horváth Anita
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Szüleimnek, Marjorie-nak és Dereknek,
valamint Richardnak és Catherine Birkettnek

Tartalom

Személyek

Prológus

ELSŐ RÉSZ

1. Sugár hadművelet

2. A belső munka

3. „A jéghegy csúcsa”

4. Utód hadművelet – „Már elmúlt éjfél”

5. Gyermekjátékok a sártengerben

MÁSODIK RÉSZ

6. „A belső kör bedarálta”

7. Energia hadművelet

8. A rettegés napjai: egy birodalom születése

9. „Evés közben jön meg az étvágy”

HARMADIK RÉSZ

10. Obscsak

11. Londongrád

12. A csata elkezdődik

13. Feketepénzek

14. Gyengéd hatalom egy vasökölben – „Az ortodox talibán”

15. A hálózat és Donald Trump

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Névmutató

A szerző utószava a 2022-es kiadáshoz

A szerzőről

Személyek

Putyin belső köre, a szilovikok

Igor Szecsin – Putyin bizalmasa, korábban KGB-ügynök Szentpéterváron, Putyin helyettes vezetőjeként irányította az elnöki adminisztrációt, amikor az orosz olajszektor átvétele zajlott. Később „Oroszország Darth Vaderének” nevezték kíméletlen ármánykodásai miatt.

Nyikolaj Patrusev – a Szövetségi Biztonsági Szolgálat (FSZB), azaz a KGB egyik utódszervezetének nagy hatalmú vezetője, majd a Biztonsági Tanács feje.

Viktor Ivanov – egykori KGB-tiszt, aki Putyinnal együtt szolgált a KGB leningrádi szervezetében, Putyin első elnöksége alatt helyettes vezető volt a Kremlben, az ő vezetésével indult meg a Kreml terjeszkedése a gazdaság irányába.

Viktor Cserkeszov – egykori KGB-tiszt, ő vezette Szentpéterváron az FSZB irodáját, Putyin mentora volt, majd együtt települtek át Moszkvába, ahol továbbra is közeli tanácsadó maradt, az FSZB első helyettes vezetője, később a Szövetségi Drogügyi Iroda igazgatója.

Szergej Ivanov – egykori KGB-tiszt Leningrádban, aki a külföldi hírszerzés egyik legfiatalabb tábornoka lett a kilencvenes években, majd Putyin elnöksége alatt tovább növelte befolyását először védelmi miniszterként, később pedig a Kreml kabinetfőnökeként.

Dmitrij Medvegyev – egykori ügyvéd, aki a húszas évei elején Szentpéterváron Putyin helyettese volt, és később folyamatosan Putyin mellett szolgált: először a Kremlben az elnöki adminisztráció helyettes vezetőjeként, később kabinetfőnökként, majd ő vette át Putyintól egy választási ciklus erejéig az elnöki posztot.

Az őrzők, KGB-közeli üzletemberek

Gennagyij Tyimcsenko – állítólag korábbi KGB-ügynök, aki a Szovjetunió kereskedelmi berkeiben emelkedett fel, még a Szovjetunió széthullása előtt társalapítója lett az egyik első magánvállalkozásnak, amely olajtermékek kereskedelmével foglalkozott. Szorosan együttműködött Putyinnal a kilencvenes évek elejétől, egyes források szerint már a Szovjetunió összeomlása előtt is.

Jurij Kovalcsuk – korábbi fizikus, aki más KGB-közeli üzletemberekkel szövetkezve átvette a szentpétervári Bank Rosszija irányítását, amely az Egyesült Államok Pénzügyminisztériuma szerint Putyin és más vezető orosz tisztek „személyes bankja” lett.

Arkagyij Rotenberg – Putyin korábbi dzsúdópartnere, aki Putyin elnöksége alatt lett milliárdos, miután cége jelentős megrendeléseket kapott az államtól.

Vlagyimir Jakunyin – egykori vezető KGB-tiszt, aki többek közt az ENSZ New York-i székházában is részt vett titkos akciókban, majd Kovalcsukkal szövetkezve segédkezett a Bank Rosszija átvételében. Putyin őt tette meg az orosz vasúttársaság elnökévé.

A „Család”: rokonok, tisztviselők és üzletemberek az első orosz elnök, Borisz Jelcin szűk körében

Valentyin Jumasev – egykori újságíró, aki elnyerte Jelcin bizalmát, amikor az elnök emlékiratait írta, és Jelcin 1997-ben kinevezte a Kreml kabinetfőnökévé. 2002-ben feleségül vette Jelcin lányát, Tatyjanát.

Tatyjana Gyjacsenko – Jelcin lánya, aki hivatalosan az elnök imázstanácsadójaként működött, de igazából az apja helyettese volt.

Borisz Berezovszkij – egykori matematikus, aki azzal szerzett vagyont, hogy a szovjet éra emblematikus autóit, a Zsigulikat gyártó AvtoVAZ számára készített értékesítési rendszereket. Jelcin és a „Család” a kegyeibe fogadta. Amikor megszerezte a Szibnyefty olajtársaságot, ő lett azon oligarchák legismertebb képviselője, akik a Jelcin-éra alatt politikailag erősen kötődtek az elnökhöz.

Alekszandr Volosin – korábbi közgazdász, aki eleinte Berezovszkijjal dolgozott együtt a privatizáció és más gazdasági folyamatok lebonyolításában, majd 1997-ben Jumasev helyetteseként került a Kremlbe. 1999-ben léptették elő kabinetfőnökké.

Roman Abramovics – olajkereskedő, Berezovszkij egykori védence és munkatársa. Alekszandr Korzsakov, Jelcin biztonsági főnöke a „Jelcin család pénztárosának” nevezte (amit Abramovics tagadott). Állítólag később Putyinnal is „közeli kapcsolatba” került.

Szergej Pugacsov – orosz ortodox bankár, ő dolgozta ki a Jelcin vezette Kreml finanszírozási rendszerét, később Putyin bankára lett. A Mezsprombank társalapítója, a „Család” és a szilovikok társaságában is otthonosan mozgott.

A Jelcin-éra oligarchája, aki keresztezte Putyin embereinek útjait

Mihail Hodorkovszkij – egykori Komszomol-tag, Oroszország első és legsikeresebb üzletembere a peresztrojka időszakában és a kilencvenes években.

Gengszterek, alvilági katonák a szentpétervári KGB szolgálatában

Szentpétervár

Ilja Traber – korábbi szovjet tengeralattjárós, aki a peresztrojka éveiben régiségkereskedőként működött a feketepiacon, majd közvetítő lett Putyin biztonsági szervei és a Tambov szervezett bűnözői csoport között. Szentpétervár legfontosabb stratégiai célpontjait ellenőrizte: a tengeri kikötőt és az olajterminált.

Vlagyimir Kumarin – a Tambov szervezett bűnözői csoport vezetője, aki fél karját elvesztette egy ellene irányuló merénylet során, Szentpétervár „éjszakai kormányzója” néven is emlegették a Putyin embereivel, elsősorban Ilja Traberrel kialakított üzleti együttműködése révén elért óriási hatalma miatt.

Moszkva

Szemjon Mogiljevics, „Szeva” – egykori birkózó, alvilági nevén „Agyas Don”, aki a nyolcvanas évek végén Oroszország legbefolyásosabb szervezett bűnözői csoportjainak, például a Szolncevszkajának lett a bankára, majd Nyugatra csatornázva a pénzeket kiépítette saját bűnözői birodalmát, melynek fő profilja a drog- és fegyvercsempészet lett. A KGB még a hetvenes években szervezte be, ő volt „az orosz állam bűnözői ágazatának vezetője”.

Szergej Mihajlov – a Szolncevszkaja, Moszkva leghatalmasabb szervezett bűnözői csoportjának állítólagos vezére, szoros kapcsolatban áll több egykori KGB-közeli üzletemberrel, akik később a New York-i ingatlanmágnás, Donald Trump köreibe is beférkőztek.

Vjacseszlav Ivankov, „Japoncsik” – gengszter, Mogiljevics küldte a New York-i Brighton Beachbe, hogy felügyelje a Szolncevszkaja maffiabirodalom ottani érdekeltségeit.

Yevgeny Dvoskin (vagy Jevgenyij Dvoszkin) – Brighton Beach-i gengszter, aki Oroszország legismertebb „árnyékbankára” lett, miután visszatért Moszkvába a nagybátyjával, Ivankovval, és az orosz biztonsági szervekkel karöltve több tízmilliárd dollárnyi feketepénzt csatornázott ki Nyugatra.

Felix Sater – Dvoskin legjobb gyermekkori barátja. A Trump Organization egyik legfontosabb üzleti partnere, aki Trump számára egy sor ingatlan fejlesztését pénzelte, miközben magas szintű kapcsolatokat ápolt az orosz hírszerzéssel.

„Az orosz szervezett bűnözés vezetői, tagjai és partnereik megindultak Nyugat-Európa felé: ingatlanokat vásárolnak, bankszámlákat nyitnak, cégeket alapítanak, belesimulnak a társadalom szövetébe, s mire Európa ezt észreveszi, már túl késő lesz.”

Bob Levinson, korábbi FBI különleges ügynök

„Szeretném figyelmeztetni az amerikaiakat. Népként maguk elképesztően naivak Oroszországot és az oroszok szándékait illetően. Azt hiszik, hogy mert a Szovjetunió már nem létezik, Oroszország mindjárt a barátjuk is lett. Pedig nem. Megmutathatom maguknak, hogy a Külső Hírszerző Szolgálat (SZVR) miként próbálja tönkretenni az Egyesült Államokat ma is, ha lehet, még eltökéltebben, mint ahogy a KGB próbálkozott ezzel a hidegháború éveiben.”

Szergej Tretyjakov, az orosz külső hírszerzés (SZVR) egykor New Yorkban állomásozó ezredese

Prológus

Moszkva az úr

Késő este volt már, amikor 2015 májusában Szergej Pugacsov egy régi családi fényképalbumot lapozgatott, benne tizenhárom évvel azelőtti és még korábbi fotókkal. Az egyik fényképen, amely a moszkvai dácsájában készült egy születésnapi ünnepségen, a fia, Viktor lesütött szemmel hallgatja, ahogy Vlagyimir Putyin lánya, Marija valamit a fülébe súg. Egy másikon Viktor és a másik fia, Alekszandr egy fából készült csigalépcsőn feszítenek a Kreml elnöki könyvtárában Putyin két lányával. A fénykép sarkában Ljudmila Putyina mosolyog, aki akkor még az orosz elnök felesége volt.

Pugacsov legújabb lakhelyének, egy háromszintes háznak a konyhájában ültünk London egyik leggazdagabb negyedében, Chelsea-ben. A késő esti fények beszűrődtek a katedrálisokat idéző ablakokon, odakint a fákon madarak csicseregtek, amihez az aláfestést a közeli King’s Road forgalmának halk zümmögése szolgáltatta. Attól a pezsgő élettől, amelyben Pugacsovnak Moszkvában volt része – az üzletkötések, a színfalak mögött zajló véget nem érő egyeztetések, a barátok közötti „megállapodások” a Kreml folyosóin –, mintha már egy egész világ választotta volna el. De Moszkva még mindig árnyként követte, és lesben állt az ajtaja előtt.

Egy nappal korábban Pugacsov kénytelen volt az Egyesült Királyság terrorelhárításától személyi védelmet kérni. A testőrei ugyanis gyanús dobozokat találtak a Rolls-Royce-a alvázára erősítve, amelyekből különféle drótok álltak ki. De ugyanilyen tárgyak voltak a másik kocsiján is, amellyel a hét-, öt- és hároméves gyermekeit szállította nap mint nap. Pugacsov nappalijába a fal mellé, a hintaló mögé, a családi fényképekkel szemben az SO15-ös terrorelhárító osztag ezért egy szürke dobozt telepített, amelynek segítségével támadás esetén azonnal riadóztatni lehet az egységet.

Jó tizenöt évvel korábban Pugacsov még a Kreml bennfentese volt, aki fáradhatatlanul manőverezett a kulisszák mögött annak érdekében, hogy Vlagyimir Putyint hatalomra segítse. Egykoron ő volt a Kreml bankára, a zárt ajtós üzletek és a „kéz kezet mos” alapon kötött egyezségek nagymestere, amelyekkel akkoriban az országot irányították. Évekig érinthetetlennek tűnt, hiszen a hatalom csúcsán annak a belső körnek volt a tagja, amely a szabályokat a saját érdekei szerint alkotta meg és kénye-kedve szerint módosította, lett légyen szó a rendvédelmi szervekről, a bíróságokról, vagy épp a választásokról. De mostanra a Kreml gépezete, amelynek egykoron ő maga is részese volt, ellene fordult. A magas, sötét szakállas, orosz ortodox hívő, akinek az arcán mindig ott ült a társasági mosoly, Putyin feltartóztathatatlan terjeszkedésének újabb áldozata lett. A dolog úgy kezdődött, hogy a Kreml betette a lábát Pugacsov üzleti birodalmába, majd szépen át is vette az egészet. Pugacsov elhagyta Oroszországot; először Franciaországba, majd Angliába menekült, amikor a Kreml megkezdte az igazi támadást. Putyin emberei egyszerűen elvették tőle a hotelt, amelynek felépítését maga az elnök engedélyezte neki a Vörös téren, szinte karnyújtásnyira a Kreml épületétől. Kártalanításról szó sem lehetett. Ezután az ő tulajdonát képező hajógyárakat, Oroszország két legnagyobb hajógyárát, amelyek együttes értéke 3,5 milliárd dollár volt, Putyin egyik legközelebbi szövetségese, Igor Szecsin szerezte meg, természetesen a valós érték töredékéért. Ezután következett a szénprojekt: a világ legnagyobb, a szibériai Tuva környékén lévő kokszszén-lelőhelyét, melynek értéke 4 milliárd dollár, Csecsenföld autoriter elnökének, Ramzan Kadirovnak egyik közeli munkatársa vásárolta fel potom 150 millió dollárért.1

Putyin emberei eközben őt hibáztatták a Mezsprombank összeomlásáért, amelynek még a kilencvenes években társalapítója volt, és amely egykoron a hatalom közelébe segítette Pugacsovot. A Kreml hivatalai büntetőeljárást indítottak ellene: a vád szerint ő vitte csődbe a bankot azzal, hogy 700 millió dollárt utalt át egy svájci bankba a 2008-as pénzügyi válság legsúlyosabb időszakában. A Kreml különösebben nem foglalkozott Pugacsov azon állításával, hogy az a pénz a sajátja volt. És az sem számított igazán, hogy a bank mérlegében a legnagyobb hiányt pontosan az okozta, hogy Szecsin a valós érték töredékéért szerezte meg azt a bizonyos két hajógyárat.2

A Kreml keze látszólag tiszta maradt. „Az államapparátusban dolgozók úgy fordították ellene a szabályokat, hogy a bank csődbe menjen, ők pedig nem meglepő módon jól járjanak” – mondta Richard Hainsworth, aki többéves szakértői tapasztalattal rendelkezik az orosz bankszektorokat illetően.3

Ahogy az a nagykönyvben meg van írva. A Kreml gépezete az évek során könyörtelenül terjeszkedett. Eleinte csak a politikai ellenfeleket vette célba. De aztán eljött az idő, hogy Putyin korábbi szövetségesei ellen forduljon. Pugacsov volt az első, aki a belső körből kihullott. Ezt követően pedig a Kreml még átfogóbb hadjáratot indított ellene, amely immár nem korlátozódott a zárt ajtós moszkvai tárgyalótermekre, ugyanis sikerült bevonniuk a londoni Felsőbíróságot is a játszmába, ahol könnyen elérték, hogy zárolják az iparmágnás vagyonát, amivel teljesen ellehetetlenítették.

Amióta Pugacsov elhagyta Oroszországot, a Kreml folyamatosan a nyomában volt. Franciaországi otthonában a Mezsprombank felszámolója által küldött verőlegények fenyegették meg. A moszkvai maffia három embere Nizzából kihajózott vele egy jachttal a tengerre, és 350 millió dollárért „vállalták”, hogy biztosítják a családja védelmét. Azt mondták, ez a „béke ára”, ezért a pénzért cserébe leállítják az eljárást, amely ellene folyik a Mezsprombank csődje miatt. Mindez dokumentáltan bizonyítható.4 Az Egyesült Királyság bírósági tárgyalótermeiben Pugacsov úgy érezte magát, mint egy partra vetett hal. Ismeretlen volt számára ez a közeg. Ő ahhoz volt szokva, hogy az egyezségek a kulisszák mögött köttetnek, ahogy a Kremlben annak idején, túlzottan hozzászokott, hogy pusztán a pozíciója és a hatalma garantálja számára, hogy kibújhat a szabályok és előírások hálójából. És ezzel bizony nem sokat javított a helyzetén. Annyira meg volt győződve róla, hogy neki van igaza, és hogy ő csak a Kreml terjeszkedésének legújabb áldozata, hogy azt hitte, rá ezért a brit bíróság szabályai nem is vonatkoznak. Nem tartotta magát a vagyonának befagyasztására vonatkozó bírósági határozatokhoz, és több millió fontot költött el egy olyan számláról, amelynek létezését sikeresen eltitkolta a hatóságok elől. Úgy gondolta, felette áll ezeknek az előírásoknak, illetve hogy ezek a vétségek nevetségesek ahhoz a csapáshoz képest, amelyet az ő üzleti birodalma szenvedett el, és mindez szintén csak a Kreml bosszúhadjáratának részét képezi, ezzel is csak keresztbe akarnak tenni neki. Csakhogy a Kreml ekkor már az Egyesült Királyság bíróságainak segítségével üldözte ellenségeit, egy jól felkészült PR-gépezet pedig a szigetország bulvársajtójában folyamatosan tájékoztatta a közvéleményt az orosz oligarcha lopással szerzett vagyonáról.

A Kreml korábban a Borisz Berezovszkij, a száműzött oligarcha és Putyin legádázabb kritikusa ellen folytatott sikeres hadjáratban figyelte meg, hogyan működik a brit bíróságok rendszere, amikor is Roman Abramovics megnyerte ellene azt a pert, amely egyesek szerint Oroszország egész történelmét a feje tetejére állította némiképp. Berezovszkij volt az az éles eszű egykori Kreml-bennfentes, aki – sikertelenül – próbálta perelni a londoni Felsőbíróságon egykori munkatársát, Roman Abramovicsot, a korábbi szövetségi kormányzót mintegy 6,5 milliárd dollárra. Az ügyet tárgyaló bíró, Dame Elizabeth Gloster áttekintette a beadványt, amelyben Berezovszkij azt állította, hogy ő résztulajdonosa volt Abramovics mellett Oroszország egyik legnagyobb olajmezőjének, a Szibnyeftynek, valamint a Ruszalban, Oroszország legnagyobb alumíniumóriásában is közös volt a részesedésük, de Abramovics arra kényszerítette őt, hogy nyomott áron adja el neki a részvényeit. Gloster bírónő azt mondta, úgy véli, Berezovszkij „felettébb megbízhatatlan tanú”,5 ezért inkább Abramovics pártját fogta, aki azt állította, hogy Berezovszkijnak egyetlen percig sem volt tulajdonjoga ezekben a társaságokban. Ő kizárólag azért kapott pénzt, hogy biztosítsa a működéshez szükséges politikai védőhálót. Az ítéletet Oroszországban meglepődve fogadták, ugyanis ott mindenki úgy tudta, hogy Berezovszkij valóban a Szibnyefty tulajdonosa volt. Berezovszkij tisztességtelennek minősítette az eljárást. Gloster bírónő a tárgyalás elején kijelentette, hogy az eljárás korai szakaszában a mostohafia képviselte Abramovicsot. És noha Berezovszkij ügyvédei azt állították, hogy ennél is szorosabb volt az összefonódás közöttük, a fellebbezés jogával nem éltek.6

A Kreml tovább finomította módszereit a brit bíróságokon, amikor Muhtar Abljazovot, a kazah milliárdost vették tűz alá, aki történetesen a Kreml egyik fő szövetségesének számító kazah elnök, Nurszultan Nazarbajev legnagyobb politikai ellenfele volt. Abljazovot az orosz állami Betétbiztosítási Ügynökség üldözte, mégpedig azzal a váddal, hogy több mint 4 milliárd dollárt sikkasztott a kazah BTA bankból, amelynek az elnöke volt, és amelynek Oroszországban mindenütt vannak fiókjai. Az orosz ügynökség a londoni ügyvédiroda, a Hogan Lovells köreiből bérelt fel egy csapat ügyvédet, akik tizenegy polgárjogi pert indítottak Abljazov ellen az Egyesült Királyságban, valamint kérvényezték teljes vagyonának zárolását. Eközben magándetektívek kinyomozták, hogy a kérdéses 4 milliárd dollár egy offshore céghálózathoz került, amelynek feje nem más, mint maga a kazah iparmágnás.7

De Pugacsov esetében nem találtak semmilyen lopott vagy elrejtett vagyont. Senki nem vádolta meg semmivel sem az Egyesült Királyságban, sem másutt Oroszországon kívül. Itt egyszerűen csak az orosz bírósági határozat alapján ugyanaz az ügyvédcsapat a Hogan Lovellstől elérte, hogy a bíróság befagyassza Pugacsov vagyonát, és ügyesen kongatták körülötte a vészharangot, amíg ő az egymást érő bírósági határozatok hálójában vergődött. Kihallgatták vagyontárgyak elherdálása miatt, majd megállapították, hogy hamis bizonyítékokat vonultatott fel abban a kérdésben, hogy a szénvállalat értékesítését ő maga vagy a fia végezte. A bírót az egyáltalán nem érdekelte, hogy a vételár a vállalat valós értékének kevesebb mint egyhuszadát tette ki. Csak az számított, hogy ő betartotta-e az utasításokat, és minden megmaradt vagyonáról becsületesen nyilatkozott-e. Pugacsovot arra kényszerítették, hogy adja le az útlevelét, és nem engedték, hogy elhagyja az Egyesült Királyságot mindaddig, amíg a vagyonával kapcsolatos vizsgálat be nem fejeződik, miközben a Kreml ügyvédei tovább szőtték a jogi hálót körülötte. Ő maga is felkeresett egy sor ügyvédet, akik mind döbbenten álltak az ügy előtt, mert az Egyesült Királyságban ilyet még soha nem láttak, mások viszont tévesen könnyű prédának tartották. Mivel a moszkvai iparmágnások elárasztották orosz ügyekkel a londoni Felsőbíróságot, és hajlandók voltak a győzelemért óriási pénzeket is fizetni, az ügyvédi irodák az egekig srófolták az árát olyan munkáknak, amelyeket a dokumentumok bizonysága szerint soha nem is végeztek el. Különböző PR-cégek például havi százezer fontért vállalták, hogy megvédik Pugacsov jó hírét. „Most már a mi pályánkon játszik” – mondta a képviseletét ellátó ügyvédi iroda egyik vezetője.

Pugacsov eleinte úgy vélte, az ellene indított hadjárat a Kreml alsóbb szintű, de nyakas tisztviselőinek irányításával zajlik, akik égnek a vágytól, hogy kiszakítsanak maguknak egy részt az ő üzleti birodalmából. De ahogy a kampány egyre durvult, és immár a testi épsége is veszélybe került, biztos volt benne, hogy maga Putyin áll az egész mögött. „Hogy tehette ezt velem? Hiszen én csináltam belőle elnököt” – mondta azon az estén a chelsea-i ház konyhájában. Szemmel láthatóan még mindig nem tudott napirendre térni az SO15 látogatása és az autói alatt talált gyanús szerkezetek felett.8 Egy korábbi barátja, akit a Kreml küldött Londonba, meg is mondta neki, hogy Putyin személyesen irányít minden ellene indított lépést, és figyelmeztette: „Ne feledd: itt is mindent az irányításunk alá vontunk, itt is minden le van zsírozva.”

Pugacsov már jóval azelőtt is észrevette, hogy a Kreml az odaáramoltatott óriási pénzeknek köszönhetően Londonban is egyre nagyobb befolyást szerez. Azt mondta, még jóval azelőtt, hogy a jogi hadjárat megindult volna ellene, találkozott több angol úriemberrel is, akik hahotázva ráztak kezet vele, és elmondták, milyen nagyra tartják Putyint. Úgy gondolták, hogy Pugacsov még mindig „Putyin bankára”, mivel a sajtó is így nevezte, és habozás nélkül megkérték, hogy támogassa némi adománnyal a Konzervatív Pártot. A korábbi barátoknak a Kremlből természetesen voltak rokonaik és szeretőik a városban, akiket hétvégeken meglátogattak, és elképesztő mennyiségű pénzzel árasztották el Londont. Ott volt Szecsin korábbi felesége, Marina, aki a lányával élt Londonban. Ott volt Igor Suvalov, a miniszterelnök-helyettes, aki egy Trafalgar térre néző, fényűző tetőtéri apartman büszke tulajdonosa volt. Aztán ott voltak Arkagyij Rotenbergnek, Putyin azóta milliárdossá lett egykori dzsúdópartnerének a fiai, akik az ország egyik legjobb magániskolájába jártak, míg a volt felesége, Natalja vásárolgatott, és tartásdíjért perelte Rotenberget a londoni Felsőbíróságon. De ott volt az Állami Duma alelnöke, Oroszország egyik leghazafiasabb hangadója, Szergej Zseleznyak is, aki ugyan egy ideje már rossz szemmel nézte a nyugati befolyás jelenlétét hazájában, de azért a lánya, Anasztaszija ettől még éveken át kényelmesen eléldegélhetett Londonban. A londoni székhelyű tisztviselők sora szinte végtelen, mondta Pugacsov. „Nagyon is jól berendezkedtek ők ezen a kis szigeten, borzalmas időjárás ide vagy oda – nevetett keserűen. – Az Egyesült Királyságban mindig is a pénz volt a legfontosabb. Putyin azért küldte ide az ügynökeit, hogy korrumpálják a brit elitet.”

A város idővel hozzászokott az orosz pénzáradathoz. Az ingatlanárak az egekbe szöktek, ahogy az orosz iparmágnások, majd a tisztviselők elkezdték felvásárolni a knightsbridge-i, a kensingtoni és a belgraviai luxusvillákat. Egy sor orosz állami részvény, úgymint a Rosznyefty, a Sberbank vagy a VTB, segített kifizetni a vételárakat, a bérleti díjakat, valamint a londoni nagymenő PR-cégek és ügyvédi irodák számláit. Lordok és korábbi politikusok kaptak busás fizetéseket, hogy orosz cégek felügyeleti bizottságában terpeszkedjenek, jóllehet a vállalat ügyeibe nemigen nyertek betekintést. Az orosz befolyás mindenütt jelen volt. Alekszandr Lebegyev hajdani KGB-tiszt és bankár, aki önmagát az oroszországi szabad sajtó bajnokaként ünnepelte, megszerezte London legolvasottabb és legbefolyásosabb napilapját, az Evening Standardet, így könnyedén bejutott a főváros legelőkelőbb estélyeire, és folyamatosan kapta a remek vacsorameghívásokat. Egy másik fontos szereplő Dmitro Firtas ukrán iparmágnás volt, akit a Kreml gázkereskedőnek tett meg. Bár kapcsolatban állt az FBI által is körözött hírhedt orosz gengszterrel, Szemjon Mogiljeviccsel, a Cambridge-i Egyetem valahogy mégiscsak el tudta fogadni Firtas bőkezű adományait. A legfontosabb londoni embere, Robert Shetler-Jones több millió fontot adományozott a toryknak, és a párt befolyásos vezéralakjai széket kaptak Firtas brit–ukrán vegyesvállalatának igazgatótanácsában. De voltak kevésbé fajsúlyos játékosok is. És közülük legalább egynek sikerült átjutnia a résen, és szoros barátságot kötni a tory Boris Johnsonnal, London akkori polgármesterével. „A filmek miatt mindenki azt hiszi, hogy a kémek napszemüveget viselnek, és mindig gyanús a külsejük – mondta Pugacsov. – A valóság más. A kémek mindenütt jelen vannak. Teljesen átlagosan néznek ki. És senki nem tudja róluk, hogy kémek.”

Pugacsovnak fogalma sem volt róla, hogy a Kreml küldöttje, aki figyelmeztette, hogy az Egyesült Királyságban mindent az ellenőrzésük alatt tartanak, valóban az igazat mondta-e, vagy csak azért küldték, hogy ráijesszen. De miután megtalálta azokat a gyanús szerkezeteket az autóin, illetve miután hírét vette, hogy Oroszország kérelmezni fogja a kiadatását az Egyesült Királyságtól, úgy érezte, túl kockázatos lenne megvárni, amíg ez kiderül. Annak ellenére, hogy korábban nagyon szoros kapcsolatban állt Putyinnal, valamint az egykori KGB-ügynökökből verbuválódott Kreml klán tagjaival, az úgynevezett szilovikokkal, az utolsó percben valamiért lemondták az egyik magas rangú tisztviselővel megbeszélt találkozóját a Brit Külügyminisztériumban. Odajött hozzá viszont a Kreml egyik ügynöke, és azt javasolta neki, találkozzon inkább egy másik illetővel, akit az orosz hírszerzés épített be az MI6-hez. Minden a feje tetejére állt. Pugacsov attól tartott, hogy a brit kormány már elő is készítette a kiadatását Oroszországnak. Eszébe jutott korábbi barátjának, Borisz Berezovszkijnak, a Kreml legfőbb kritikusának a sorsa is, akit 2013 márciusában holtan találtak berkshire-i házában. Ott feküdt a fürdőszobában, nyakán a kedvenc fekete kasmírsáljával. A helyszínelők egy ismeretlen ujjlenyomatot találtak a helyiségben. Ki tudja, miért, a Scotland Yard nem szállt be a nyomozásba, a munkát ráhagyta a helyi rendőrségre, ahol az ügyet öngyilkosságnak minősítették, majd lezárták.9 „Úgy tűnik, megegyeztek Oroszországgal, hogy nem szólnak bele a dolgaikba” – aggódott Pugacsov.10

Így aztán 2015 júniusában, pár héttel azután, hogy a chelsea-i otthonában találkoztam vele, Pugacsov hirtelen eltűnt az Egyesült Királyságból. Minden telefonját kikapcsolta és hátrahagyta. Nem különösebben zavartatta magát a bírósági határozat miatt, amely szerint nem hagyhatja el az országot. Még az élettársának, három kisgyermeke édesanyjának sem szólt, a londoni előkelő körökben is ismert Alexandra Tolstoynak, aki késő éjszakáig várt rá, hogy együtt menjenek az édesapja nyolcvanadik születésnapja alkalmából rendezett ünnepségre. Utoljára az ügyvédeivel találkozott, akik figyelmeztették, hogy 10 millió angol font lesz az óvadék, amellyel elkerülheti, hogy az Egyesült Királyság kiadja Oroszországnak. De Pugacsovnak már nem volt hozzáférése ekkora pénzösszeghez. Pár héttel később Franciaországban bukkant fel, ahol 2009-ben állampolgárságot szerzett, s francia állampolgárként nem kellett már tartania attól, hogy kiadják Oroszországnak. Nizzába, az öböl feletti dombok között található villájának viszonylagos biztonságába menekült. Az épület tulajdonképpen egy bevehetetlen erőd, amelyet magas acélkerítés vesz körbe. A telken mindenütt biztonsági kamerák rögzítik az eseményeket, és egész csapat testőr vigyáz Pugacsov testi épségére.

A Kreml játszi könnyedséggel tudott eljárást indítani ellene Londonban. A brit főváros is elfogadta tehát Moszkva szabályait, amelyek szerint a Kreml addig csűrhette-csavarhatta a jogi procedúrákat, míg végül el nem érte, amit akart, például azt, hogy Pugacsov több milliárd dolláros cégbirodalmának ügyében az legyen a legfontosabb kérdés, hogy Pugacsov hiánytalanul eleget tett-e a vagyonbefagyasztási határozat előírásainak. Természetesen Pugacsovnak is volt vaj a fején bőven. Egyáltalán nem volt világos, hogy pontosan mi is történt azzal a bizonyos 700 millió dollárral, amelyet a vád szerint kimenekített a Mezsprombankból. De a vagyonfeltárás azon lépései során, amelyeket a brit Felsőbíróság sem vont kétségbe, kiderült, hogy abból a pénzből 250 millió dollár visszakerült a bankhoz, míg az összeg többi részének nyoma veszett olyan vállalatokban, amelyeket Pugacsov egykori szövetségese számolt fel, aki ekkor már a Kremllel dolgozott együtt. Később azok a svájci ügyészek, akiket Oroszország arra kért, hogy zárolják Pugacsov svájci bankszámláit, azt mondták, amikor megvizsgálták az ügyet, hogy azt a bizonyos 700 millió dollárt Pugacsov Mezsprombanknál vezetett céges számláiról utalták át a svájci bankba a 2008-as pénzügyi válság idején, és ők semmilyen bűncselekményre utaló jelet nem találtak.11

És bár a Kreml ügyvédei az Egyesült Királyságban nem perelték csalás miatt, attól még indult ellene eljárás. Jóllehet nyoma sem volt lopott pénzeknek, a jogászok kíméletlenül rászálltak. Az Orosz Állami Betétbiztosítási Ügynökségnek dolgozó ügyvédek mindenképpen rá akarták verni, hogy ő vitte csődbe a Mezsprombankot. „Mert ha valaki egy állami hivataltól tőkeinjekciót kap, azt arra kell használnia, hogy a bankot segítse életben tartani, nem pedig arra, hogy saját magának finanszírozzon kifizetéseket” – fogalmazott valaki, aki a jogászcsapattal dolgozott.12 Annak ellenére, hogy a Kreml egyszerűen elvette tőle az üzleti birodalmát, és hogy már az életéért aggódott, Pugacsovot a bírósági határozattal való szembeszegülése miatt, azaz azért, mert elmenekült az Egyesült Királyságból, távollétében két év börtönre ítélték. A meghallgatásokon gyakran hazugnak bélyegezték. Azt mondták, nem tartotta be a vagyonbefagyasztással kapcsolatos előírásokat, emellett elhagyta az országot, és két gépkocsi eladásából származó bevételét átutalta Franciaországba. Az eljárás egyik vezetője, Vivienne Rose bírónő úgy fogalmazott, nem tud hitelt adni a Pugacsov szolgáltatta bizonyítékoknak. Egy új-zélandi vagyonkezelőről ugyanis, amelyet azzal bízott meg, hogy több tízmillió dollárt ingatlanokba fektessen, többek közt az ő chelsea-i lakásába is, később kiderült, hogy nem is létező cég.

De minden vétsége ellenére Pugacsov váltig állította, hogy ő az orosz állam bosszúhadjáratának áldozata, amelyben a végrehajtó szerepét a brit bíróság játszotta. A Kreml pedig igyekezett eloszlatni még a látszatát is annak, hogy az orosz államvezetés és Pugacsov valaha is jó kapcsolatban álltak volna egymással, illetve, hogy Pugacsov olyan tudásnak lehet a birtokában, ami akár árthat is az orosz legfelsőbb köröknek. És sikerült is minden politikai szálat eltüntetni az üggyel kapcsolatban, kihasználva, hogy a brit titkosszolgálat egyre kevesebbet tudott az oroszországi viszonyokról, már csak azért is, mert erőforrásainak jelentős részét az iszlám terrorista fenyegetés kötötte le, és Pugacsov amúgy is igen visszafogottan viselkedett. Például azt megelőzően, hogy Londonban kezdett felforrósodni a lába alatt a talaj, soha életében nem adott még interjút. Csak nagyon kevesen tudták róla, ki is ő valójában. Sokan azt hitték, hogy az akkor nemrég elhunyt Borisz Berezovszkij segítette hatalomra Putyint. A Hogan Lovellsnél az ügyvédeknek azt mondták, hogy Pugacsov egy kis senki, és az ellene indított pernek semmi köze a politikához. „Semmilyen bizonyítékot nem láttam, ami arra utalt volna, hogy bármit is csinált a Kremlben – mondta valaki, aki a jogászcsapathoz közel állt. – Ugyanakkor nagyon óvatosnak kellett lennünk vele. Mert nagyon úgy tűnt, hogy Pugacsov azt csinál, amit akar. Egyesek szerint, akikkel beszéltem, igazi nagypályás gengszter.”13

Pedig valójában Pugacsov a Kreml szívében dolgozott, és ismert néhányat a legféltettebb titkai közül; többek közt azt is tudta, pontosan hogy került hatalomra Putyin. És a jelek szerint éppen ezért üldözte olyan ádáz erővel a Kreml, és küzdött azért, hogy jogi szempontból végképp megköthessék a kezét. Már azelőtt is, hogy a Kreml átvette volna a cégbirodalmát, Pugacsov próbálta elhagyni Oroszországot, hogy elmeneküljön az ottani intrikák elől. Putyin szentpétervári KGB-s barátai ugyanis már 2007-ben elkezdték kiszorítani, így még abban az évben kérvényezte a francia állampolgárságot. A bennfentesek szerint Pugacsovot éppen azért büntették meg, mert szeretett volna kimenekülni az Oroszországot irányító, fojtogató rendszerből, és ki akart lépni a maffiaklánból, amelyet viszont nem úgy találtak ki, hogy abból bárki csak úgy kedvére kisétálhasson. „Pugacsov olyan volt, mint egy vese. Feltétlenül szükség volt rá ahhoz, hogy a rendszer működjön. De egyszer csak elment az esze, és azt hitte, leléphet, és viheti a saját kis bizniszét. Persze hogy jött az ukáz, hogy ki kell csinálni” – mondta egy vezető orosz bankár, aki jól ismerte a Kreml pénzügyi manővereit.14

Pugacsov fejvesztve menekült az Egyesült Királyságból Franciaországba, így aztán sok árulkodó nyomot is hagyott maga után. A Kreml ügyvédeinek dolgozó nyomozók mindjárt rá is vetették magukat a knightsbridge-i irodájára egy bírósági határozat alapján, amelyet az eltűnése utáni napokban adtak ki. A rengeteg dokumentum mellett számos CD-t is találtak. Ezek egyikén felvételek voltak: az orosz titkosszolgálat ugyanis lehallgatta Pugacsov minden értekezletét, amelyeket a kilencvenes évek vége óta a moszkvai irodájában tartott.

Az egyik rögzített anyagon Pugacsov nyíltan beszél arról, mennyire megbánta már, hogy annak idején hatalomra segítette Putyint. A felvételen Pugacsov Valentyin Jumasevvel, a korábbi elnök, Borisz Jelcin vejével és egykori kabinetfőnökével beszélget az irodájában vacsora és finom borok mellett a Moszkvában elhatalmasodó feszültségről és a politikai krízisről. Ez 2007 novemberében történt, amikor már csak néhány hónap volt hátra Putyin második ciklusából, amikor is az orosz alkotmány értelmében le kellett mondania az elnöki posztról. És bár Putyin már pedzegette, hogy szívesen beülne a miniszterelnöki székbe, miután lejár az elnöki megbízatása, a valós szándékairól ekkor még senki sem tudott. A Kreml boltíves folyosóin a KGB hajdani emberei és a biztonsági szervek ügynökei, akik Putyinnal együtt kerültek hatalomra, már megkezdték a helyezkedést, és olykor a komolyabb csatározásoktól sem riadtak vissza annak reményében, hogy ők maguk, vagy az általuk támogatott jelölt kerüljön Putyin székébe.

Pugacsov és Jumasev időnként halkan koccintottak, miközben megbeszélték a dolgok állását. Az utódlás körüli bizonytalanság sok emléket hívott elő 1999-ből, amikor még mindketten Putyin felemelkedésén munkálkodtak. Mintha száz év telt volna el azóta. Mostanra ugyanis mindkettejüket kiszorították Putyin egykori szentpétervári KGB-s emberei. Mostanra olyanok lettek, mint két relikvia, egy letűnt kor emlékei. A hatalmi rend azóta visszafordíthatatlanul megváltozott, és még mindig nehezükre esett elfogadni, hogy valójában miben is segédkeztek ők annak idején.

– Emlékszel még, milyen volt, amikor hatalomra került? – mondja Pugacsov a felvételen. – Azt mondta: „Én csak egy menedzser vagyok. Akit felkértek erre a feladatra.”

Akkoriban úgy tűnt, mintha Putyin nem is igazán akarná a vezető szerepet. Akik hatalomra segítették, úgy látták, formálható, és ad a véleményükre.

– Köztünk szólva, eleinte szerintem csak az számított neki, hogy jól megszedje magát, utána meg boldogan élhessen, és maga dönthessen a dolgairól – folytatja Pugacsov. – És ezt tulajdonképpen nagyon gyorsan le is rendezte… Csakhogy amikor az első ciklus négy éve letelt, felfogta, hogy időközben olyasmik is történtek, amik után ő már soha nem mondhat le.

Putyin első ciklusa tele volt vérrel és ellentmondással. A következménye pedig az lett, hogy teljesen megváltozott az ország irányításának módja. Egy sor terrortámadással kellett szembenéznie, többek közt azzal, amikor 2002 októberében csecsen terroristák ostrom alá vették a moszkvai Dubrovka Színházat. A túszdráma több mint száz emberéletet követelt, miután az orosz kommandósok éppen azokra a színházlátogatókra engedték rá a gázt, akiket ki akartak szabadítani.

A csecsen lázadókkal folytatott harcba több ezer ember halt bele, köztük az a 294 is, akik a lakóházrobbantások során vesztették életüket. Moszkvában azt suttogták, hogy a véres támadások mögött Putyin biztonsági szervei állnak, mégpedig azért, mert a tragikus események apropóján olyan intézkedéseket vezettek be, amelyek megszilárdították a hatalmát.

Hamarosan elővették az 1990-es évek szabadon kószáló oligarcháit is. Elég volt egyetlen nagy per az ország leggazdagabb embere ellen, hogy Putyin és az emberei rávethessék magukat a Jelcin elnöksége alatt kialakult szabadpiacra, és megkezdjék a tulajdonképpeni államosítást.

– Szerintem négy év után még boldogan leléphetett volna – elmélkedik Pugacsov. – De aztán jött ez a sok cirkusz. A Nyugattal most legalább annyira hadilábon állunk, mint a kubai rakétaválság idején. De ő képes még erre is rátenni egy lapáttal… Pedig tudja jól, hogy ha ennél is tovább megy, akkor már soha nem szállhat ki.

Mindketten úgy gondolták, hogy az a hatalmi struktúra, amelyet Putyin kiépített, amelynek lényege abban áll, hogy az elnök kezében összpontosul minden hatalom és minden tőle függ, egyáltalán nem tekinthető stabilnak.

– Az egész olyan, mint egy feje tetejére állított piramis. Elég, ha csak egy kicsit meglököd, és máris borul az egész… És az a vicc, hogy ezt ő is tudja, de képtelen megváltozni.

– Én nem hiszem, hogy bármit is felfogna ebből – mondja Jumasev.

– Tudod, elég furcsa lenne, ha azt mondaná, hogy mindaz, amit eddig csinált, nem a fejlődést szolgálta – vág közbe Pugacsov. – Mert nagyon sok döntése a meggyőződésén alapult, hogy szerinte hogyan irányítják a világot. Ott van például a hazaszeretet: ő őszintén hisz ebben. Amikor azt mondja, hogy a Szovjetunió összeomlása tragédia volt, akkor azt tényleg úgy is gondolja… Egyszerűen ilyen az értékrendje. Bármit csinál, azt meggyőződéssel csinálja. És meggyőződéssel követi el a hibákat is.

Putyin gyakran azzal indokolta a hatalmi ágak bekebelezését – ide tartozott a kormányzók megválasztásának felszámolása, valamint az igazságszolgáltatás betagozódása a Kreml alá –, hogy ezek az intézkedések feltétlenül szükségesek a stabilitás új korszakához, ahhoz, hogy a kilencvenes évek káoszának és összeomlásának egyszer és mindenkorra véget vessenek. Csakhogy a hazaszeretettől fűtött melldöngetés mögött, a döntéshozatali folyamatok során megjelent egy másik, sokkal aggasztóbb tényező is. Putyin és a KGB-s barátai, akik a gazdaságot lojális szövetségeseik kezére játszották, kisajátították maguknak a hatalmat, és bevezettek egy olyan rendszert, amelyben az állami tisztviselői pozíciókat személyes meggazdagodásra lehet felhasználni. Ez pedig fényévekre volt attól az antikapitalista, burzsoáellenes gondolkodástól, amelyet az általuk egykoron szolgált szovjet állam a magáénak vallott.

– Ezek az emberek, ezek mind mutánsok – háborog Pugacsov. – A homo sovieticus és az utóbbi húsz év vadkapitalistáinak keresztezései. Rengeteget loptak, hogy megtömjék a zsebüket. A családjaik mind Londonban élnek. De amikor azt mondják, hogy valakit el kell tiporni a hazaszeretet nevében, azt őszintén gondolják. Csak ha pont Londont kell eltiporni, akkor előbb gyorsan kihozzák onnan a családjukat.

– Szerintem ez borzalmas – mondja Jumasev. – Némelyik barátom, aki a Kremlben dolgozik, teljes meggyőződéssel magyarázza, milyen csodás, hogy ott halálra keresheti magát. A kilencvenes években ez elképzelhetetlen volt. Akkoriban, ha az ember pénzt akart keresni, elment a versenyszférába, a másik út pedig a közszféra volt, ahol az országért lehetett dolgozni. Most viszont azért vállalnak munkát a közszférában, hogy megszedjék magukat. A miniszterek tulajdonképpen azért adják ki az engedélyeket, hogy pénzt keressenek. És persze mindez a főnöktől ered… Amikor jön egy új tisztségviselő, [Putyin] odamegy hozzá, és azt mondja neki: „Ez innentől a te bizniszed. Mással nem is kell osztozkodnod, csak velem. Ha bárki pattog, csak szólj, én megvédelek… és ha nem úgy tekintesz erre az egészre mint egy hatalmas üzleti lehetőségre, akkor hülye vagy.”

– Putyin ezt maga mondta – helyesel Pugacsov. – Méghozzá nyíltan. Tisztán emlékszem. Azt mondta: „Mi az istenre vár még az a marha? Miért nem keres pénzt? Mire vár? Megvan a pozíciója. Most már nyugodtan megszedheti magát.” Ezek tényleg vérszemet kaptak. És képtelenek leállni. Ma már az állami hivatalnokok az igazi vállalkozók.

– Valódi vállalkozóból meg alig maradt – ért egyet Jumasev. – Az egész légkör… Igen, a légkör változott meg ebben az országban. Méghozzá nagyon. A levegő is más. Szinte már fullasztó.

Szomorúan sóhajtanak. Minden megváltozott – csak egy dolog maradt a régiben: ők ketten még mindig képesek idealizálni a saját szerepüket.

– Tudod, mi volt jó a kilencvenes években? – folytatja Jumasev. – Az, hogy akkor még nem voltak hazugságok.

– Pontosan – mondja Pugacsov. – Nekem egész életemben az igazság mindig is egyet jelentett a szabadsággal. Én nem a gazdagságért kerestem pénzt, hanem a szabadságért. Mert mennyit tudsz elkölteni? Ha annyid van, hogy tudsz venni két farmert, az nagyjából elég is. De attól a bizonyos szintű anyagi függetlenségtől egyvalamit azért kaptam: azt, hogy nem kell hazudoznom.

A két férfi úgy véli, hogy az elnök bólogató Jánosokkal vette körbe magát, akik mind hosszan képesek áradozni Putyinról, hogy maga a Jóisten küldte az ország megmentésére, ők pedig lelkesen szolgálják őt. Ugyanakkor Pugacsov szerint ezek az emberek mind tisztában vannak a rendszer mélyén rejlő képmutatással, azzal, hogy a Kreml vezető pártja, az Egységes Oroszország a demokrácia szégyene, és hogy az egész rendszer velejéig romlott.

– Nézd csak meg az embereket VV [Putyin] körül, akik azt mondják: „Vlagyimir Vlagyimirovics, maga egy zseni!” – folytatja Pugacsov. – Ahogy rájuk nézek, látom, hogy ezek nem hisznek semmiben. Pontosan tudják, hogy egy nagy szar ez az egész. Az Egységes Oroszország egy nagy szar, minden választás egy határ szar, meg az elnök is egy nagy szar. Pontosan tudják ezt, de azért csak folytatják a színjátékot, és mondogatják, hogy milyen csodálatos minden. Meg az a sok pohárköszöntő! Minden szavuk hazugság. Összeülnek, aztán… órákig képesek pofázni arról, hogy ők mindig is egy csapat voltak, már az iskolapadban is. A szomszéd irodában meg azt mondják: „Amint kijön, végzünk vele!” Hát ennyire cinikusak. Nem hiszem, hogy ez nekik jó. Komolyan mondom, az emberek, akiké a hatalom… szerintem sajnálatra méltók. Mindenhonnan csak lopnak, aztán kilépnek a plénum elé, és előadják, hogy Putyin milyen elkötelezetten harcol a korrupció ellen. Ha csak rájuk nézek, úgy érzem, ez már a vég. De valahol tényleg sajnálom is őket… A múltkor VV azt kérdezte: „Mi is az az sz betűs szó? Ja, szoveszty – lelkiismeret.” Ezeknek erre egyszerűen nincsenek receptoraik. Nem is értik, mi az a lelkiismeret. Elfelejtik a szót is, meg a jelentését is. Totál elhülyültek.

Abban egyetértenek, hogy a Putyin-éra addig elért eredményei – a gazdasági növekedés, a jövedelmek emelkedése, a milliárdosok gazdagsága, amely Moszkvát fényűző metropolisszá változtatta, ahol gyors külföldi kocsik száguldoznak az utcákon, és kellemes kávézók nyílnak mindenütt – kizárólag az olajár drámai emelkedésével magyarázható.

– Kétezerben az olajár tizenhét dolláron állt, mi pedig nagyon boldogok voltunk – emlékszik vissza Jumasev. – Amikor te és én voltunk hatalmon, akkor még csak tíz dollár volt, sőt volt olyan is, hogy hat dollár. Nekem az volt a csúcs, amikor a tizenhat dolláron tartotta magát két vagy három hétig. És most mi van? Százötven dollár! És ezek mi csinálnak ezzel a rengeteg pénzzel? Borzalmas házakat építenek maguknak.

– Az állam nem csinál semmit a pénzzel. Pedig az egész ország infrastruktúráját átalakíthatták volna belőle. De azt hiszi, hogy ha utakat építtet belőle, akkor az emberek mindent ellopnak… Hogy rohan az idő! – mondja Pugacsov.

– Nyolc év telt el. Kétezerben egy olajozottan működő gépezetet adtunk a főnök kezébe. Minden működött. És most mit kapunk vissza? – kérdezi Jumasev.

– Azt nem vettük észre, hogy neki esze ágában sincs a dolgokat előrevinni. Én azt hittem, hogy fiatal, liberális – elmélkedik Pugacsov.

– Igen, nekem is az volt a legfontosabb, hogy fiatal – helyesel Jumasev.

– Aztán kiderült, hogy valójában egy másik fajból való.

– Igen. Ezek nagyon más emberek – állapítja meg Jumasev.

– Mások, különlegesek. És ez az, amit mi nem értettünk meg. Aki viszont nagyon is jól megértette, az Usztyinov [a főügyész] volt – mondja Pugacsov. – Egyszer azt mondta nekem: „Tudod, ezek a biztonsági szerves palik mások. De ha kiszívnád az összes vérüket és rájuk csavarnál egy másik fejet, akkor is mások maradnának. Ők a saját rendszerükben élnek. Téged soha nem fognak bevenni maguk közé. Mert ez egy teljesen más rendszer.”

A felvétel kivételes betekintést nyújt két olyan ember gondolataiba, akik személyesen segítették hatalomra Putyint, valamint abba, hogy ők maguk is mennyire megrémültek attól, aminek a létrehozásában közreműködtek. Ez a könyv ennek a bizonyos rendszernek a történetét beszéli el: hogyan kerültek hatalomra Putyin KGB-s barátai, és hogyan mutálódtak idővel annak érdekében, hogy mérhetetlen gazdagságot halmozhassanak fel az új kapitalista világban. A történetnek fontos elemét képezi a pillanatok alatt végbement hatalomátadás Jelcin és Putyin között, illetve az, hogy miként segítette mindez a KGB biztonsági emberei által működtetett „mély állam” felemelkedését, amely már Jelcin hivatali idején is ott lapult a háttérben, majd az elkövetkező minimum húsz évre tökéletesen kisajátította magának a hatalmat – s végül már a Nyugatot is veszélyeztetni kezdte.

Ez a könyv kezdetben csak azt kívánta feltárni, hogy miként vették át az irányítást Putyin korábbi KGB-s szövetségesei az orosz gazdasági élet felett. De idővel ennél félelmetesebb témák is előkerültek. Az első kutatási eredmények – később pedig az események is – azt mutatták, hogy a Putyin-éra kleptokráciájának célja nem pusztán az volt, hogy kitömjék pénzzel a barátok zsebeit. Ugyanis miután a KGB átvette az irányítást a gazdaság felett – majd pedig az ország politikai és jogi apparátusa felett is –, egy olyan rezsim született, amelyben Putyin barátai dollármilliárdokat költhetnek arra, hogy aláássák és korrumpálják a Nyugat intézményeit és demokráciáit. Ma már tisztán látszik, hogy ismét elővették a KGB azon forgatókönyvét, amely alapján a hidegháború éveiben a Szovjetunió „aktív intézkedésekkel” szított viszályt Nyugaton azáltal, hogy ideológiailag szövetségesnek tekintett politikai pártokat pénzelt, s ezzel komoly károkat okozott „imperialista” ellenségeinek. A különbség most pusztán annyi, hogy ezeket a taktikákat ma egy sokkal mélyebb pénzkútból finanszírozza egy olyan Kreml, amely már ügyesebben mozog a világpiacon, és amelynek csápjai jóval mélyebben hatoltak a Nyugat intézményrendszerébe is. A KGB bizonyos emberei, többek közt maga Putyin is, azért fogadták el a kapitalizmust, mert hasznos eszközt láttak benne: egy olyan eszközt, amellyel visszavághatnak a Nyugatnak. Ez a harc pedig már nagyon régen elkezdődött, évekkel a Szovjetunió összeomlása előtt.

Amikor Putyin rátette a kezét valamilyen stratégiai pénzforrásra, soha nem pusztán az ország gazdasága feletti ellenőrzés volt a cél. Putyin kormánya számára a vagyon nem is annyira Oroszország polgárainak jólétéről szólt, hanem sokkal inkább az ország pozíciójának megerősítéséről a világpolitika színpadán. Az a rendszer, amelyet Putyin emberei megteremtettek, egyfajta hibrid KGB-kapitalizmus volt, amely azzal a céllal halmozta fel a vagyont, hogy lefizethesse és korrumpálhassa a fontosabb embereket azon a Nyugaton, ahol a politikusok a hidegháború végének győzelmi mámorában pillanatok alatt elfelejtették a nem is olyan távoli múltban sikeresen alkalmazott szovjet taktikákat. A nyugati piacok pedig tárt karokkal fogadták az Oroszországból érkező pénzeket, és nem különösebben gondolkodtak el azon, hogy milyen bűnözői körök vagy KGB-s erők állnak mögöttük, noha a KGB már a Szovjetunió összeomlása előtt szövetségre lépett az orosz szervezett bűnözői körökkel, amikor is több milliárd dollár értékben mentettek ki nemesfémeket, kőolajat és más értékeket az állam felügyelete alól KGB-közeli cégekhez. A KGB külföldi hírszerző ügynökei az első pillanattól kezdve azért gyűjtötték a feketepénzeket, hogy fenntartsák és megőrizzék azoknak a hálózatoknak a befolyását, amelyekről mindenki úgy gondolta, hogy a Szovjetunióval együtt sírba szálltak. Jelcin regnálása alatt ezek az erők egy darabig titokban dolgoztak a háttérben. De amikor Putyin hatalomra került, a KGB és a szervezett bűnözés közötti erős szövetség előbújt rejtekéből, és megvillantotta oroszlánkarmait. Ahhoz, hogy ezt a folyamatot megérthessük, vissza kell mennünk a kezdetekig, a Szovjetunió összeomlásáig.

Azokat, akik Putyint hatalomra segítették, szintén hidegzuhanyként érte mindaz, ami a rákövetkező években történt. Pugacsov és Jumasev, látva Jelcin megrendült egészségét, igyekezett mindent a lehető leggyorsabban Putyin kezére játszani, hogy így biztosítsák az ország jövőjét – no meg saját biztonságukat is – azzal szemben, amit kommunista fenyegetésnek hittek. Mint később rádöbbentek, ők maguk is túl hamar elfelejtették azt a bizonyos nem túl távoli szovjet múltat.

Azok a biztonsági emberek pedig, akiket hatalomra segítettek, semmitől sem rettentek vissza annak érdekében, hogy meghosszabbítsák uralkodásukat; olyan messzire elmentek, amit korábban senki sem tartott volna elképzelhetőnek.

– Többet kellett volna beszélgetnünk vele – sóhajt Jumasev.

– Lehet – mondja Pugacsov. – Csak hát nem volt elég időnk.

Jegyzetek

Prológus

1 A felsorolt vagyontárgyak említett értékei a szerző által megtekintett dokumentumokon alapulnak, amelyeket Pugacsov a 12 milliárd dolláros kétoldalú befektetési szerződési követelése részeként nyújtott be eszközeinek állítólagos kisajátítása miatt. Ezekből kivehető, hogy a nyugati BDO könyvelőiroda 3,5 milliárd dollárra értékelte a hajógyárakat, a Nomura pedig 2,2 és 4,2 milliárd dollár közé tette az értéküket. Az Ernst & Young szerint az EPK kokszszéntársaság értéke 4 milliárd dollár. Az EPK vevői, Ruszlan Bajszarov és Igor Altuskin eredetileg azt is jelentették be az orosz sajtónak, hogy 4 milliárd dollárért vásárolták fel a céget.

2A Nomura befektetési bank és az orosz Központi Bank közötti levelezés másolatai azt mutatják, hogy a hajógyári részesedéseket egy központi banki mentőkölcsön fedezeteként tartották fenn. A piaci áron történő eladás garantálta volna, hogy minden hitelezői igényt teljesíteni lehessen – áll a levelezésben.

3A szerző interjúja Richard Hainsworthszel, 2014. június.

4A beszélgetésről készült felvételt a francia belügyminisztériumhoz nyújtották be a fenyegetésekkel kapcsolatos bűnügyi nyomozás részeként. A szerző áttekintette a bizonyítékokat.

5Jane Croft és Neil Buckley: Kremlin Critic Loses $6.5 Billion Lawsuit Against Fellow Oligarch. Financial Times, 2012. szeptember 1.; Konsztantyin Kagalovszkij, az orosz kormány egykori képviselője a nemzetközi pénzintézeteknél és a zálogárveréses rendszerek kidolgozója később azt mondta nekem, hogy ő úgy tudta, Berezovszkij tulajdonosa volt a Szibnyeftynek, és annak idején, amikor a Szibnyefty privatizációján dolgozott, látta is azokat a dokumentumokat, amelyek ezt tanúsították. Ezek a dokumentumok viszont később megsemmisültek, tette hozzá. (Kagalovszkij a Hodorkovszkij-féle Menatep bank első igazgatóhelyettese volt, ahol többek közt a Jukosz és a Szibnyefty egyesítési tervein is dolgozott 1998 elején.) A Vedomosztyi orosz újságnak adott interjújában, 2013. március 24-én elmondta, hogy Berezovszkij részvényese volt a Szibnyeftynek: „Ebben száz százalékig biztos vagyok. Oroszországban mindenki úgy tudta, hogy Berezovszkij a részvényese a Szibnyeftynek. Csak akik közelebbről is ismerték az ügyet, jobbnak látták, ha mélyen hallgatnak. Meglátásom szerint az angol bíróság döntése nem volt korrekt.” Az 1998-as egyesítési tervek során Hodorkovszkij is nyilvánosan állította, hogy Berezovszkij részvényese lesz az egyesített JukoszSzibnyefty társaságnak „a Szibnyefty-csoportban eszközölt korábbi befektetései okán”.

6Roman Abramovich wins Court Battle against Berezovsky. BBC News, 2012. augusztus 31.; David Leppard: Berezovsky Cries Foul Over £3.5bn Abramovich Trial Judge. Sunday Times, 2012. szeptember 22. Gloster bírónő nem volt hajlandó kommentálni az ügyet, míg a bírákat képviselő Bírósági Hivatal közölte, hogy az ítélet kihirdetésekor Berezovszkij nem tiltakozott.

7Abljazov azt állította, hogy politikai boszorkányüldözés áldozata lett. Ő volt Nazarbajev egyetlen igazi politikai ellenfele. A bank összeomlását állítása szerint épp az okozta, hogy Nazarbajev lefoglalta tőle.

8A szerző interjúja Pugacsovval, 2014. május.

9A halottkém a Temze-völgyi rendőrség tiltakozása ellenére nyílt ítéletet rögzített a Berezovszkij halálának ügyében indított nyomozásban. A Berezovszkij családja nevében eljáró igazságügyi orvosszakértő azt vallotta, hogy a felvételek vizsgálata alapján neki az a benyomása támadt, hogy nem Berezovszkij végzett magával. Nem volt V alakú sérülés a nyakán, aminek ott kellett volna lennie, ha felakasztotta volna magát. A rendőrség nem talált egyezést az FBI és az Interpol adatbázisaiban a zuhanyrácson talált ujjlenyomattal. (Jane Croft: Open Verdict Fails to Dispel Mystery Over Death of Kremlin Critic Berezovsky. Financial Times, 2014. március 28.)

102018 márciusában Amber Rudd, az akkori belügyminiszter azt mondta, hogy az Egyesült Királyság rendőrsége és az MI5 újraindítja a vizsgálatot a brit földön történt orosz haláleset-sorozatok ügyében, beleértve Berezovszkij halálesetét is. (Russia Spy Poisoning: Rudd Says Inquiry Widened to Other Deaths. BBC News, 2018. március 13.)

11A szerző által megszerzett dokumentumok a svájci ügyészségtől. Az orosz nyomozóbizottság ugyanakkor azt állítja, hogy az átutalt pénzeszközök nem Pugacsov OPK Development nevű cégétől származtak, hanem a Központi Bank mentőkölcsönéből. Az orosz ügyészek szerint a Mezsprombankban lévő OPK-betéteket, a holdingalapokat, amelyek az orosz állami banktól, a VTB-től származó kereskedelmi kölcsönből származtak 2008. június 19-éről, tehát a központi banki mentőkölcsön előttről, meghamisították és visszamenőlegesen keltezték. Bizonyítékaik azonban a Mezsprombank két magas rangú vezetőjének vallomásán alapultak, akik kényszer hatására megegyeztek az ügyészekkel. Az egyik vezető, Dmitrij Amunc beleegyezett abba, hogy azt vallja, a betéteket meghamisították, miután az ügyészek megígérték neki, hogy így kiszabadul a fogságból – derül ki az Amunc felesége és Marina Jaros ügyvéd közötti, az FSZB magas rangú tisztviselőire hivatkozó beszélgetések leiratából. (A tanúvallomást megtette, mégsem szabadult.) A másik ügyvezető, Alekszandr Gyigyenko is beleegyezett, hogy együttműködjön az ügyészekkel, és engedménnyel szabadult. Jelenleg vezető beosztást tölt be az állami Betétbiztosítási Ügynökség, vagyis a Pugacsov elleni ügyben élenjáró kormányzati szerv irányítása alatt álló banknál. Minderről bővebben lásd Ilja Rozsgyesztvenszkij: Szbezsavsije milliardi: kak bankir Pugacsov vivogyil gyengi iz Rosszii. RBK, 2016. november 14.

12A szerző interjúja egy, az orosz állami jogászcsapathoz közel álló személlyel, 2018. február. A Pugacsov elleni csődeljárás alapját képezte az is, hogy egy másik magas rangú bankvezetőt arra utasított, oldja fel az EPK kokszszéngyártó társasággal szembeni zálogjogot, hogy előkészíthesse az EPK-t az eladásra, ami állítólag a bank pénzügyi helyzetét is rontotta.

13A szerző interjúja egy, az orosz állami jogászcsapathoz közel álló személlyel, 2018. február.

14A szerző interjúja a vezető orosz bankárral, 2018. március.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Saira Condensed – SIL Open Font License