Jon Fosse

Fehérség

– részlet –

A. Dobos Éva fordítása

KALLIGRAM

A fordítás Jon Fosse Kvitleik
(Det Norske Samlaget, Oslo, 2023)
című műve alapján készült.

This translation has been published
with the financial support of NORLA

A fordítás megjelenését a NORLA támogatta.

Originally published under the title
Kvitleik
Copyright © 2023 by Det Norske Samlaget
Hungarian translation © A. Dobos Éva, 2024
© Pesti Kalligram, 2024
ISBN 978 963 468 454 1

Elindultam. Jólesett. Jólesett a mozgás. Nem tudtam, mit akarok. Csak mentem. Unalom fogott el, engem, aki sosem unatkoztam, elfogott az unalom. Semmi olyan nem jutott eszembe, amihez kedvem lett volna. Elindultam, hogy csináljak valamit. Beültem a kocsiba elindultam és ahol jobbra és balra is mehettem volna ott jobbra tértem, és a következő kereszteződésnél ahol jobbra és balra is mehettem volna ott balra tértem. Így folytattam az utat. Végül jó messzire értem és behajtottam egy erdei útra, ahol a keréknyomok már olyan mélyek voltak, hogy észrevettem, süpped a kocsi. De hajtottam tovább, egészen addig, míg elakadtam. Megpróbáltam hátra tolatni, de nem ment, így leálltam. Kikapcsoltam a motort. A kocsiban maradtam. Igen, itt vagyok, itt ülök, gondoltam, és üresnek éreztem magam, az unalmat üresség váltotta fel. Vagy inkább nyugtalan szorongás, mert szorongva ültem a kocsiban és bámultam magam elé, üresen, mintha a semmibe. Mintha a semmibe. Micsoda közhely. Itt van előttem az erdő, mást nem látok, gondoltam. Tehát az erdőbe vitt ez a hirtelen támadt kocsikázás. És az újabb közhely, hogy valami, akármi, elvezetett valahova, jelentsen az bármit, valahova elvitt, valami egészen máshoz. Néztem az előttem húzódó erdőt. Az erdőt. Sűrűn egymás mellett álltak a fák, barázdák, fenyők. És a fák között barnállott a talaj, leginkább száraz földnek látszott. Üresnek éreztem magam. És az a szorongás. Féltem. Mitől féltem. Miért féltem. Annyira féltem, hogy nem bírtam kiszállni a kocsiból. Nem mertem. És itt vége szakadt az erdei útnak, amelyen feljöttem, és elakadtam, körülbelül ott, ahol vége lett az útnak. És azért éreztem ezt a félelmet, mert elakadt a kocsim egy erdei út végén, és itt, az erdei út végén, nem volt hely, ahol megfordulhattam volna. Nem emlékszem, hogy láttam-e valahol fordulóhelyet, elhaladtam-e fordulóhely mellett, miután rátértem az erdei útra. De hogyan lehetséges ez. Igen, mert ha egy fordulóhelyhez értem volna akkor biztos megállok és megfordulok, mert azzal, hogy egy keskeny úton kanyarogtam végig a lankás tájon nem hagyott alább az unalom, inkább erősödött. De fordulóhely nem volt, ez volt az amire végig vártam, vártam, hogy hátha valahol feltűnik előttem egy tisztás ahová lehúzódhatnék a kocsival, kicsit tolatok, aztán megint előre, talán többször is meg kell majd ismételni, természetesen addig amíg megfordul a kocsi, aztán az erdőből lehajtok a bekötőútra, és megyek valahova, de hova, oda, ahol emberek vannak, ahol talán vehetnék valamit, például egy virslis kiflit, és talán még az is megtörténhet, hogy egy út menti kis kifőzdéhez érek és megállok és megvacsorázom. Miért is ne. És hirtelen arra gondoltam, hogy több napja, nem emlékszem hány napja lehetett, nem vacsoráztam. De így van ez a magamfajtákkal, akik egyedül élnek. Nem akaródzik vacsorát főzni, inkább a legegyszerűbb és legjobb megoldáshoz folyamodok, egy szelet kenyér, már ha van kenyér a háznál, valami rátéttel, gyakran csak megkenem majonézzel a kenyeret és ráteszek két-három karika bárányszalámit. De érdemes most egyáltalán ezzel foglalkozni, mintha nem lenne fontosabb dolgom. De vajon mi az a fontos dolog. Hogy lehet ilyen ostobaságot kérdezni, hogy jut ilyesmi eszembe. Elakadt a kocsim egy erdei úton, emberektől messze, nem tudom kihúzni, és lenne mivel foglalkoznom, így mondják, azzal kellene foglalkoznom, hogy kihúzzam az elakadt kocsit. Mert a kocsi nem maradhat itt, egy buckán fennakadva. Teljesen világos, hogy nem maradhat itt. Annyira egyértelmű, hogy őrültség erre gondolni. Állok és nézem a kocsit, de az nem mozdul csak mered rám bambán. Vagy talán én meredek rá bambán. Te jó ég, milyen ostobán néz ki, ahogy ott rostokol, fennakadt egy földkupacon, mondhatni, az erdei út közepén, amely még néhány méterrel folytatódik, aztán vége, és egy ösvény visz tovább az erdőbe. Miért tértem rá. Micsoda fura ötlet volt. Mi okom volt rá. Egyáltalán semmi. Akkor miért hajtottam be az erdei útra. Merő véletlen volt, azt hiszem. Igen, másnak nem nevezhető. Mi is a véletlen. Nem szabad ilyen ostobaságokra gondolnom. Soha nem vezet semmire. Most csak annyi a dolgom, se több, se kevesebb, hogy kiszabadítsam a kocsimat. Aztán megpróbálok megfordulni. Dehát éppen ez az. Amerre mentem, nem volt hely, ahol meg tudtam volna fordulni, mert ha lett volna, akkor már rég megfordultam volna, világos, mert ennél az erdei útnál unalmasabb aligha képzelhető el. Vegyük csak ezeket a lankás domboldalakat, vagy az elhagyott kis farmokat, igen, biztos elköltöztek onnan, mert a lakóház ablakait valami lemezekkel szögezték be. És a lakóházról lepattogott a festék, helyenként teljesen eltűnt. És a fészer fél teteje beomlott. Szomorú látványt nyújtanak a düledező házak, az elhanyagolt épületek. Amelyekkel senki sem törődik. És miért nem törődik velük senki. Mert mielőtt lepusztult volna ez a ház, gyönyörű volt. Magam is szívesen ellaktam volna benne, igen, szívesen laktam volna abban a házban, amit éppen elhagytam, de azt a korábbi életemben kellett volna, fiatal koromban, nem most. És természetesen most már én sem laknék egy ilyen omladozó házban. Mert már lakhatatlan, nem való sem embernek, sem, minek is. Talán állatnak. Talán már be is költözött valami állat. És a ház tele lehet egérrel. Talán már patkány is bevette magát. Vagy, végülis mindegy. Ember mindenesetre nem volt a házban, annyi biztos, és nekem most emberre volt szükségem, valakire, akinek autója van, vagy inkább traktorja, hogy ki tudja húzni a kocsimat. De a lakóházban, amely mellett éppen elhajtottam, senki nem volt, annyi biztos. Így aztán folytattam az utat még egy jó darabig, és nem láttam mást, csak ezeket a dombokat, aztán pillantottam meg a kunyhót az erdei út jobb oldalán, rendesnek nézett ki, de az ablakon be volt húzva a függöny, vagyis a kunyhóban sem volt ember, az biztos. És azután majd le kell jutnom egészen a bekötőútig, hogy embert találjak. És ha meggondolom, a bekötőút mentén sem láttam valami sok házat, néptelen volt a környék, az utolsó bal- vagy jobbkanyar után, vagy hogy is volt. Láttam egyáltalán házat azon az utolsó hosszú szakaszon mikor a bekötőúton hajtottam. Talán. Talán nem… … …

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Mészáros Sándor
Olvasószerkesztő Rácz Ágnes Éda
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 454 1

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL