Robin O’Wrightly

#wetoo

kettős kereszt

Kizárólag 18 éven felülieknek

2018.

(ePub)

#Wetoo

„Kettőskereszt-metoo” 2017-2018.

Szomorú aktualitása ez egy 2016-ban kiadott könyvnek. „Én is.” Mondhatnám, „hipster” vagyok, mert előbb írtam valamiről, mielőtt felkapta volna a médianyilvánosság. De nem mondom. Igazából túl későn derültek ki a mocskosságok. Most megint beszélnünk kell erről, az egymásra erőszakolt, visszafordíthatatlan akaratnyilvánításról, minden oldalon.

#Wetoo, azaz „mi is”, mert ez mindannyiunkról és nekünk szól, azokról és azoknak is, akik átéltek bármilyen bántalmazást, és akik nem. Hogy emlékezhessünk: ez a borzalom ne történhessen meg újra.

Kezdetben Álomtalanítás címmel jelent meg ez a kisregény-novella kombó, de idén ismét szükség lett kiadni kicsit közérthetőbb köntösben.

Merthogy: ébresztő, emberiség!

Bárkiből lehet tettes és áldozat.

És nem az áldozat tehet a tettes bűnösségéről.

„Ha nem jött volna olyan rövid szoknyában… Ha nem rakta volna ki a melleit… Ha nem néz úgy rám…” Értem, akkor te, kedves, áldozathibáztató embertársam, nagy eséllyel nem tudsz valamit: ha felveszel egy fejvédőt, mielőtt az utcára lépsz, megúszod, ha hókon nyomnak egy téglával. De ha nem veszed, az „felhívás keringőre”, hogy valaki megtegye veled. Annyira adja a helyzet, nem? Hát nagyon nem.

Az élet baromi egyszerű, nem kéne bonyolítani. Ha képesek vagyunk tisztelni egymás szabad akaratát, életterét, lényét, nem is kellene több „mítúzás” ebben az életben. Szóval világbéke. Nem világvége, ismétlem, világbéke. És az örökké aktuális, de régebbi előszó…

Mindenkinek adni kell egy esélyt. Minden gondolatnak is, amely megjelenik az agyban, ezért még mielőtt elenyészik, papírra kell vetni. Aztán vagy kitörli az ember, vagy elmenti máshova; átírja, formálja, amíg olvashatóvá nem válik. Jó lenne néha egy „agyírógép”, egy Cortex–2000, amely azonnal befogadná és megjelenítené a szavakat, mondatokat, amelyek felsejlenek a gondolataink közt.

Ha tele van a fej, ki kell üríteni. Ha könnyel van tele, sírni kell; ha álommal, akkor pedig írni kell.

Az álmok gondolatfosszíliák; egy másik világ, egy párhuzamos univerzum lenyomatai. Valami történik most abban a másik világban, mert feltorlódtak az álmok, és elveszik az ébrenlét valóságának a helyét. Terjeszkednek, mint a széngáz, mely kémény híján nem tud kiszabadulni, és emiatt megfojtja a ház lakóit.

Ne engedjük! Hunyjuk be a szemünket, és engedjük ki az álmot – aztán nyissuk ki, hogy továbbolvashassuk ezt a könyvet.

A Szerző

gyilkos emlék

(kisregény)

lélektani krimi

Zúgott a feje, ahogy nekitámaszkodott a tűzfalnak. Még a sokk hatása alatt állt. Gondolatok cikáztak az agyában, hogy lecserélte-e a koszos ruhát, otthagyta-e „azokat”, amikre gondolni sem bírt, elhozta-e a kesztyűket, és nem hagyott-e akár egy hajszálnyi nyomot… Nem, azt biztos nem. Rövidre vágatta a haját és szoros sapkát húzott: hónapok óta készült az akcióra.

„Hát megtettem” – gondolta. Elcsodálkozott rajta, milyen könnyű volt, és mégis milyen visszavonhatatlan. Innentől kezdve már nem lesz ugyanaz az ember. Kinyírt legalább tizenöt ártatlant és egy bűnöst. Vagy többet, egy idő után nem számolta. Sikolyok, vér, lőporszag, lelassult idő. A saját szívverésével egy ütemben lőtt. Egy hangtompítós 44-es Magnumot és egy üres, összecsukható válltámaszú AK–47SZ-t hagyott hátra, számtalan töltényhüvellyel, de ujjnyomok nélkül.

Emlékezni sem bírt rájuk. Nem tudta még, mit tegyen ezután, de világosan látta, hogy a nyomokat nullára kellett redukálnia. A ruhát, bakancsot, kesztyűt lecserélte, mind véres és lőpornyomos lett, ezeket el kell égetni. „Nem hagytam túlélőket” – szólt zsibongó fejében a hang. Lassan lecsúszott magzati pózba a fal mellé. „Nem hagytam szemtanúkat sem. Kivégeztem az összes rohadékot!”

# # #

– Gagarin? Ugyan már! Az a fickó sosem járt az űrben. Csak szeretett volna… De az utolsó pillanatban begyulladt valamelyik foga. Ez annyira kínos volt a nagymedvéknek, hogy valami huszadrangú csinovnyikot lőttek fel földkörüli pályára, amíg Jurka a fogásznál csücsült. Többet aztán nem is űrhajózhatott…

Idegesítő volt ez a pasi. Ősz hajú, nyurga, mitugrász. Öregnek látszott, és még büszke is volt rá. És ő, a független, a szabadelvű, de igazságszerető nyomozónő itt ült vele szemben egy menő étteremben, és időt pazarolt rá… Ebédidőt!

– Na, persze – kuncogott bele a borospohárba Shauni. – És ezt te honnan veszed?

Ebben a pillanatban, mintegy mentsvárként, megszólalt a zsebében a mobil. Azonnal benyúlt oda, a füléhez kapta a telefont, és megnyomta a hívásfogadás gombot.

– Shauni! – szólt bele.

A kollégája hívta, a hangjában megdöbbenéssel vegyes harag ült:

– Nem tudom, hol vagy és mit csinálsz, de azonnal gyere a Rausmann utca 27-be! Esemény van, ezt látnod kell!

– Ebédelek, de persze, máris ott vagyok – bólintott rá a csinos nő, és sietősen eltette a mobilt, majd bocsánatkérő szavakkal felállt az asztaltól.

– Sajnálom, de most mennem kell. Egy élmény volt veled találkozni ennyi év után – hazudta kezét nyújtva az idegesítő alaknak, akinek még elköszönni sem hagyott időt.

Pillanatok alatt az utcán találta magát, amint épp taxit fogott, mivel a találkozón reménykedett benne, hogy partnere sokkal elviselhetőbb lesz, és esetleg visszaviszi kocsival az irodába. Megfogadta, hogy többet nem hallgat az anyjára, aki már kirágta a lelkét is, hogy találjon egy rendes férfit magának. De ez a fickó valami ártalom volt, el sem tudta képzelni, hogy lehetett bele szerelmes anno tizenévesen…

# # #

Megvolt az oka rá, hogy megtette. Képek villantak be az agyába, amikor a főnöke halálra rémült arcába nézett, mielőtt lőtt. Hangok, kacajok, zörejek, zene – az a bizonyos munkahelyi buli. Fél évvel ezelőtt… Borzalom-kaleidoszkóp. A zene elhalkult, halk nevetés, ajtónyikorgás, hotelszobaszag, sötét, suttogás, nyögdécselés, sóhajok… „Engedd, hogy megtörténjen!” „Én ezt most nem akarom!” „Ó, dehogynem akarod… Majd én akarom helyetted is…”

Felkapta a fejét, összerezzent egy zörejtől a csatornában, ahova bújt. Hamarosan egy patkánykölyök sasszézott el a lábai előtt. „A szívbajt hoztad rám, basszus!” – gondolta, mintha számított volna annak a kis párának, mi járt a nagy kétlábú fejében… És egy seregnyi jött még utána. Ő pedig tudta, itt sem maradhat sokáig. Körülbelül ötpercenként haladt – a csatornahálózatban, ahova lemenekült – arra, amerre éppen nem volt mozgás.

Szóval képes volt megtenni. Persze nem akármilyen okból. A füstös-ginás buli csak a kezdet volt. Mindig is sejthette volna, hogy a főnöke minden hüvellyel rendelkező, humán entitásra utazik. „A guruló almát is, csak legyen rajta lyuk”, ahogy a mondás tartja, ez pedig valóságos tény volt a cégvezető életében. Talán az egész kisvállalat nőtársasága megfordult az ölében – mindeközben otthon egy példás és szerető család várta.

Szakszervezet, dolgozóvédelem, zaklatási perek? Ugyan már! Megvoltak az eszközei a megerőszakolt alkalmazottak és lépre csalt asszisztensek elhallgattatására. Akinek nem volt elég a pénz, annak fenyegetéssel és terrorral tömte ki a lelkét.

Ő terhes maradt tőle – nem zöldhasút kapott, csak egy ígéretet, hogy ha elveteti a gyereket és hallgat róla, megtarthatja a munkáját és egzisztenciáját, még talán középvezető is lehet. De ha megszüli, vagy eljár a szája, vége a karrierjének… Nem akarta elvetetni, világra akarta hozni, hiszen egy ártatlan gyermek nem tehet egy szörny gaztettéről… Meg aztán, ki tudja, talán addigra sikerült volna olyan helyzetbe kerülnie, hogy DNS-vizsgálattal bebizonyíthassa az apaságot, és vastag tartásdíjat akasszon annak a szemétládának a nyakába, miközben asztalt is borít…?

Az ügynökség, amely a fiatal nőt fotós-retusőrnek alkalmazta, igen szépen fizetett minden hónapban, ám így, „megejtve” magára maradt. Minden bírósági kapu becsukódott előtte, minden ügyvéd elzárkózott a védelmétől. Egy irgalmatlan nagy polipnak látszott az a rohadék, aki megerőszakolta és kisemmizte, akinek a karjai mindenhova elértek… Egyetlen reménye maradt: a magzat. Ha megszüli, talán marad még esélye a normális életre. De az élet beintett neki: egy reggel borzalmas hasgörcsökre ébredt. Mikor felkelt, meleg nedvességet érzett kiáramlani a lábai között. Lenézve látta, hogy vérzik… Aznap este megint egyedül volt, mint azelőtt mindig, és akkor, az ágyban fekve felébredt benne gyilkos társként a bosszú, mintegy pótolva az elvesztettei: a gyereke és a méltósága hiányát.

# # #

Kint volt a város majdnem teljes rendőri egysége, vélhette az ember, és mind egy helyen. „Rossz érzésem van” – gondolta Shauni, ahogy a taxiból két utcányira kiszállt, majd útját vette a megadott cím felé. Ahogy közeledett, a lába egyre gyorsult, a szíve egyre nehezebb lett.

A helyszínen már mindenki sürgött-forgott, aki oda hivatalos volt, aki meg nem, azt nagyon gyorsan kizavarták. Keresztülhúzták már a sárga lezáró szalagot, csak a nyomozati egység és a helyszínelők tartózkodhattak bent. Shaunit kollégája, Frank DiMarco már a kapuban várta, hogy felvezesse a bűncselekményt.

– Az irodavezető egy nap szabadság után bejött reggel kinyitni, és ezt találta. Likvidálták az egész irodát. Készülj fel, hogy ez egy mészárszék! Legalább tizenöt halott és mindenütt rengeteg vér.

Shauni szeme megrebbent.

– Kibírom – hazudta. – Láttam már rosszabbat is – most igazat mondott.

Belépett a tetthelyre, és saját szemével nézhette meg, mi történt. Rátelepedett retinájára a vörös szín, a rombolás, a földi pokol látványa. Próbálta gyors szemmozgásokkal, mégis alaposan feltérképezni a helyet, ahogy az akadémián tanulta, és ahogy már évek óta alkalmazta sikerrel ezt a módszert.

– Itt tegnap valaki nagyon kiborult – hallotta meg Frank hangját maga mellett. – A tettes a helyszínen hagyta a fegyvereket, amelyekkel gyilkolt. A cégvezetőt külön pisztollyal ölte meg, szemből, fejbe, kivégzésszerűen. Ott nincs sok vér, az irodája tiszta. A dolgozókkal már géppisztoly végzett, szinte háborús mennyiségű kapszlit lőtt ki, mindenhova. Tele a fal lőnyomokkal, vérrel, testmaradványokkal.

– Vérbosszú? – Shauni jobbra nézett, be a recepciós pult alá. A halott asszisztensnő a földön feküdt kiterítve, egyik kezével a pult alá installált riasztógombért nyúlt, de már nem érte el. – Nem tudták értesíteni a rendőrséget. Nem számítottak rá, hogy jön, mert az elkövető gond nélkül bejuthatott. Talán ismerték. Túlélők?

– Az irodavezető az egyetlen, aki rátalált a helyszínre, ő tegnap nem volt bent, mert családi eseményre ment. Rajta kívül nem találtunk mást. A cég létszáma tizenhét fő, ez egy kisvállalkozás, de elég ismert. Reklámmal, marketinggel foglalkoztak, tehát bőven lehetett haragos, rivális…

A nyomozónő a sarokban észrevette a holtsápadtan gubbasztó irodavezetőt egy rendőr társaságában, láthatóan feldúlták az események. Katatón pillantással bámult maga elé, és mikor Shauni odaért, hogy megkérdezze, mi történt, azt felelte színtelen hangsúllyal:

– Megölték mind… Ha én nem megyek el a temetésre, akkor én is meghaltam volna… Most mindenki halott… Ezt nem hiszem el…

Majd hirtelen felnézett a nőre, és ennyit kérdezett hidegen:

– Kér egy kávét?

Shauni megérintette az ott intézkedő kollégája vállát, súgva:

– Sokkot kapott. Vidd ki ebből a pokolból, légy szíves, és gondoskodj róla, hogy kint valaki vigyázzon rá!

A fiatal rendőr szelíden felsegítette a megroppant asszonyt, és kérlelő szavakkal átölelve a vállát, kikísérte a tetthelyről, olyan messzire a vértől, a fájdalomtól és a nemlét gyötrelmétől, amennyire csak lehetett.

Shauni Hullivan beletúrta tenyerét az arcába, és végigsimította gondterhelt sóhajjal:

– Ó, baszki, de jól esne most tényleg egy kurva kávé. Kérlek szépen! – fordult oda Frankhez.

Lehet, hogy mocskos volt a szája, de tiszta volt a lelke.

# # #

Azon a reggelen, nem sokkal a munkakezdés után, megállt egy pillanatra a kapu előtt, mielőtt belépett volna, még egyet szippantott a levegőbe. „Gyerünk!” – biztatta magát. Egyenesen a recepciós pulthoz ment, és megvárta, míg a fogadó hölgy felemelte arcát a kávésbögréjéből.

– Nahát, Connie Marshall! – meglepettsége őszintének tűnt. – Te élsz? Úgy eltűntél. Jaj, istenem, rákos vagy? A sapka… Majd mesélhetnél…

– Bocs, de időre jöttem – hárította el a meglehetősen kínos kérdéseket a nő.

– Tommyhoz? Újabban jógázik, szóval…

– Tudom – vágta rá Connie –, de kérte, hogy mindenképp most hozzam be, ami még nálam maradt – megemelte a táskát, amely a kezében volt.

– Fotós cuccok?

– Mi más lenne? Talán géppisztoly?

A recepciós eleresztett egy udvarias nevetést:

– Te még mindig vicces vagy! Tényleg dumálhatnánk…

Connie válaszul egy szintén udvarias mosollyal biccentett, ujjaival mutatta, hogy tényleg mennie kell, és egyenes léptekkel nekilódult a volt főnöke irodája felé.

A táskájában megbújó AK–47SZ-nek és alkatrészeinek pont olyan fémes hangja volt, mint a fényképészeti állványoknak és fényformázó-tartóknak, ahogy cipeléskor finoman összekoccannak. És szakasztott olyan súlya is. Senki nem gyanakodott semmire…

Húsz méter hosszú volt az egész cég, egyetlen hosszú folyosóról nyíltak a munkaterek. Az egyik végében volt a vezér szobája, hogy csak a bentiek érjék el, az ügyfeleket a másik végébe kellett terelni, ahol a konyha mellett volt a tárgyaló. A fotós műterem Thomas, azaz Tommy Liedecker irodája mellett volt, így nyugodtan elmehetett arra, senki sem kérdezte, mit keres ott. Ráköszönt pár kolléga, de egyik sem kötötte le, legtöbben ilyenkor reggel a friss feladatokkal vagy a reggeli kávé és tea beszerzésével voltak elfoglalva.

Connie benyitott a szobába, de kopogás nélkül, mert kíváncsi volt, milyen jógapózban lepheti meg utált volt főnökét, de amit bent látott, a saját képzeletét is felülmúlta. A férfi egészen érdekes módon hódolt a keleti művészeteknek: konkrétan saját magának okozott éppen örömöket, így a révület jegyében nem igazán törődött a szobába belépő nővel. Nem fordult meg, háttal ült az ajtónak, így azt sem látta, ahogy Connie leeresztette a táskát, majd a fekete bőrkabátja alá nyúlt, ahol a Magnum lapult. Kivette, majd rácélzott a székre, amelyben az ott ülő vezérnek a hangok alapján már nem volt sok hátra, hogy megkönnyebbüljön és szembenézzen a halállal. A nő egy kaján mosollyal kibiztosította a fegyvert – ennek csattanására megfordult a szék, benne a férfi, akiben megállt az ütő, kezében a saját gyönyörét félbehagyva:

– Mi a fasz…?!

– Az nem, ami nálad van. Látom, jó gázul jógázol – riposztolt Connie, a Magnum pedig még hallgatott.

De nem sokkal később megszólalt az is. Persze csak igazán halkan, hála a hangtompítónak.

Tommynak nem volt ideje elengedni a farkát is, és ugyanakkor elérni a telefont, hogy jelezzen a kintieknek. Hiába könyörgött volna az életéért.

Egy golyó a fejébe, és lehanyatlott az asztalra. Connie lassan leeresztette a fegyverét, és már csak magának mondta:

– Lehet, hogy neked volt két golyód betárazva, de végül mégis én lőttem.

Beteg módon imádta a szóvicceket.

# # #

– Belső munka lehetett – mondta Frank, mikor Shaunival kiültek az iroda elé, a sárga szalag alá egy-egy kübli kávéval. Ha más nem is, ez kicsit reményt adott ehhez a szörnyű naphoz. Ki akar ilyen keddre ébredni…?

„Ki tette ezt a keddet hétfővé?”

– Hacsak nem a maffiának készítettek reklámot – válaszolt a nyomozónő, aki a nehéz helyzeteket szarkazmussal és iróniával élte túl. Ez most megviselte DiMarcót, így megrovóan pillantott kolléganőjére. – Bocsánat – tette az hozzá.

– Minden stimmelt, ezen vagyok kiakadva. Ez nem hirtelen felindulásból történt. Kivégzés volt. A fickó bement, senki nem gyanakodott, várták, és egy alkalmas pillanatban mindenkit kinyírt.

– Oké, de ha mindenkit ki akart végezni, miért így tette? Miért nem gázzal vagy valami szaros vírussal?

– Nem tudom. Nem értem. Ráadásul ez így nagyon… mocskos. Véres. Nyoma marad. Tuti, hogy találunk nyomot. Kell, hogy legyen nyom… Ez a rohadt sok lövöldözés, ami manapság itt van, kikészít… Iskolák, kórházak, és most ez…

Shauni megelégelte partnere moralizálását. Régóta dolgoztak együtt, és voltak annyira jóban, hogy a lelkizés átragadjon rá is. Mérgesen feltápászkodott, leporolta a fenekét fél kezével, a másikban veszélyesen megingott a kávé, de nem törődött vele.

– Na, tudod, mit…? Meddig tart még ez a kibaszott helyszínelés? Kihűlnek a nyomok! A mészáros talán már az államban sincs. Médiamészáros! – kreálta a szót. – Az összes hullát egy órán belül a törvényszéki orvosnál akarom látni! A szakértők nézzenek beléjük mélyen! Amíg nem derül ki, ki tette ezt, senki haza se menjen!

– Szólok nekik – fogta meg karját Frank békítőleg –, te maradj itt, idd meg a kávéd, különösen jót tesz, amikor vérszemet kapsz…

– Ó, kapd be – mosolygott Shauni, de azért hozzátette, hogy ne hasson gorombaságnak: – Köszi.

# # #

Connie leguggolt a táska fölé, beletette a 44-es Magnumot, és kivette az AK–47SZ-t. Az elmúlt hónapokban kihasználta betegségét, a bipoláris depressziót és a munkanélküliségét, hogy az otthon magányában tervezgesse a bosszúját, egy tökéletes mészárlást, amelyben leszámolhat egy egész züllött bűnbandával, ahol mindenki valamilyen szinten megvásárolható volt a hallgatásra és tűrésre. Előnyt kovácsolt abból is, hogy tudta, mit csinált a főnöke, és hogy még félóráig biztos nem fogják zavarni. Addig összekészítette a fegyvert, és beállította a lelki metronómját, nehogy túl lassú legyen, és esetleg megállítsák, netán idő előtt kihívják a rendőrséget. Lehunyta a szemeit, hogy lejuthasson a gondolatai legmélyére, egyfajta meditációval, amelyet még a pszichiátrián tanult. „Egy, kettő, három, négy” – ritmusra fogta magát, és halálos táncba kezdett, amint kilépett a néhai Thomas Liedecker irodája ajtaján.

Mindenkit lelőtt, aki az útjába került. A reflexei kiélesedtek, a mozgása felgyorsult, mintha zenére lejtette volna a gyilkoskeringőt. A hangzavar, sikítások, vér- és égett szag, fények pillanatok alatt magukkal ragadták, gőzölgött a vérében az adrenalin, önmaga erejének meghosszabbítása lett, hirtelen legyőzhetetlennek és kétségbeesettnek érezte magát. Lelassult az idő, a mozdulatok, a hangok hirtelen mélyebbek, tompábbak lettek. A testek eldőltek, a falak visszhangoztak, hogy a füle csengett belé. A szíve kezdett megkönnyebbülni, igazságérzete kiegyenlítődött – és amikor minden elhalkult, az utolsó halott, a recepciós lány is feküdt, az utolsó töltényhüvelyek is lepattogtak –, visszavitte a géppisztolyt Tommy irodájába, gyorsan kivette a táskából a jól bezacskózott csereruhát, majd visszatérve a folyosóra, a hátsó kert felé hagyta el az épületet.

Rohant, ahogy csak bírt. Nem tudta, meddig, de azt tudta, hova. El, egy sikátorba, aztán egy csatornába, ahol biztonságosan átöltözhet, ahol még nem keresik. Mert az is meglesz, csak idő kérdése. Biztosra akart menni, de azt is beleszámította, hogy tökéletes bűntény az emberi tényező miatt nem létezik. Ő pedig nem egy képzett harcos vagy pszichopata, bár már nem is a régi önmaga. Tudta, hogy nem most kezdődött el az átváltozás, de most fejeződött be egy szörnyű etap: leszámolt a gólemével. Ezután, jöjjön bármi, már csak jobb lehet.

# # #

Shauni beült az asztala mögé, papírhegy fölé – egy halom jelentést kellett írni erről a rémálom-helyzetről. Beletúrt a hajába, fújt egyet, mert fáradt is volt, már hetek óta nem aludt jól. Azért nyelte a kávét, mint kacsa a nokedlit, hogy ébren maradjon, vagy legalábbis annak látszódjon. Mindig ugyanaz az álom kínozta, amire felébredt, és csak nagy sokára tudott visszaaludni. Mindig ugyanaz, amire emlékezett, amit nem tudott felülírni… Az autogén tréningen tanították, hogyan felejtse el az álmait, és hogyan ébredjen frissen minden reggel. Ám egy ideje megjelentek a fejében ezek a rémálmok, amelyekben hol éjjel, hol nappal, hol erdőben, hol városban, de saját magát látta futni, rohanni, szívében félelemérzettel, hogy valaki vagy valami el akarja kapni. Aztán el is kapta, egy autót látott, talán pirosat, kabrió, olyan volt, mint egy házipapucs, ezen még mosolygott is. De akkor a motorháztetőre nyomta valaki, aki sokkal erősebb, mint ő… Ez hogy lehet, hogy nem tudta lerúgni magáról, pedig annyira erőlködött, sikított, üvöltött, de csak hangos lélegzés tört ki a torkán. A rémalak befogta a száját, erősen, alig kapott levegőt, küzdött, de lassan feladta, elernyedt… Felébredt.