A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Nem a te hibád, 2022

Copyright © Barna Berni, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítókép © Louis Servedio-Morales

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Doffek Bernadett

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-23-2

Előszó

A negyedik. Azért különösen fontos ez a számomra, mert negyedikén születtem, és az egész életemet végigkíséri ez a mágikus szám. A negyedik könyvem ez – és egyben az első regényem. A négyes szám hatására utaztam Ázsiába, hogy közben megírjam az első könyvemet. És életem legfontosabb személye, a gyermekem születési dátumában is ott a négyes.

Az olvasóim többnyire az önsegítő témájú könyveimről ismernek, annak ellenére, hogy jó tíz éve szépirodalommal indultam, és az ízekbe burkolt novelláimon és receptjeimen keresztül kerültem be a köztudatba. Majd az útjaim az önismeret felé vezettek, hogy feldolgozzam a tragédiáimat, és végül, sok képzés után, ebben segítsek másokat is. Három önsegítő könyv után talán elmondhatom magamról, hogy jártas vagyok a lélek rejtelmeiben, és amelyek nem a cukormázas valóságot mutatják. Nem azt, amit a közösségi média felületein mutatunk.

A valóság mély és a legtöbbször nem csillogó. Sajnos manapság nem divatos arról az igazságról beszélni, hogy nem vagyunk tökéletesek. Korántsem vagyunk azok, és hiszem, hogy nagyon ártalmas, ha ebben a világ elvárásaira hallgatunk vagy trendeket követünk. A szépség és öröm mellett sok sötétség, fájdalom is van bennünk, és rengeteg tévedésen át jutunk el oda, hogy felismerjük az értékeket, és igyekezzünk jobb emberré válni. Ez így van jól. Erről szól ez a könyvem is. A negyedik, amely egyben az első regényem is.

Kívánom neked, Olvasóm, hogy tudd előítéletek nélkül olvasni, nyitottsággal, mert nem még több álszent, hanem sok bátor emberre van szükségünk ahhoz, hogy jobb hely legyen ez a bolygó. Önazonos, gondolkodó és érző emberekre, akik képesek elfogadásban együtt élni. Olyanokra, akik merték megjárni a poklot ahhoz, hogy fényben élhessenek.

Köszönet Louis Servedio-Morales, New York-i fotóművésznek a borítóképért, amit a rendelkezésemre bocsátott!

Szeretettel,

Barna Berni

– nulladik –

Ez a történet akkor kezdődött, amikor már hetek óta Cigarettes After Sex szólt. De a láthatatlan világokban valójában sokkal hamarabb.

Juliet előrenyújtotta a lábait. A csontok és erek megfeszültek a lábfején, mint az íj. Az egész teste feszes volt. Ilyen feszültség csak akkor keletkezik, ha az emberbe beleköltözik valami vagy valaki, de nem ad feloldást. A nőiessége úgy pattant ki, mint a legszebb virágok a naptól, csak ezt nem az a nap okozta, amely maga felé fordítja a virágokat, hanem egy titkos, erős, kiszámíthatatlan emberi testben megnyilvánuló éltető erő. Sol, akiről sohasem tudhatta, hogy hol kel és hol fekszik le.

Néhány hete ismerte meg Solt és Andreast, akik felforgatták az életét. De ez a négy hét évszázadok elfojtott története volt, vagy még inkább a ki nem adott, meg nem élt fájdalmak és örömök, szenvedélyek és hiányok robbanása.

Juliet az ágyon feküdt. A lábfejét a csontok roppanásáig megfeszítette, a teste porrá égett részei apró bolygóként lebegtek körülötte, a lelke pedig olyan szabaddá vált, mint még soha.

Kiment a kertbe. A zene követte, mint egy szellem, és néha átfutott rajta az a sejtelmes erő, ami a pihéket a karján az ég felé terelte. Leült a teraszasztalhoz, kinyitotta a laptopját, és ahogy a billentyűket ütötte, arra gondolt, hogy tényleg igaz: a legjobb történeteket az élet írja. Szeretett írni, de ezt a történetet még ő sem lett volna képes kitalálni. Egy pillanatra elmerengett azon, hogy az életünket átalakító eseményeket ki és hol találja ki, hogy aztán elnevezzék sorsnak vagy végzetnek. Abban viszont biztos volt, hogy mágikus rendet követnek és sok mindennek meg kell valósulnia ahhoz, hogy belépjenek az ember életébe. Talán minden csillagnak és bolygónak együtt kell hozzá állnia. Ezek a különleges történetek átalakítanak mindenkit. Van, kit szétzúznak és van, kit kibontanak. De az egészen bizonyos, ha az ember belekerül, már soha nem lehet az, aki volt.

Juliet harmincnyolc éves volt. Magas, a combjai hosszúak, a szemében pedig olyan ragyogás, ami mindenkit megőrjít – nőket és férfiakat egyaránt. Különlegesen szép – ezt mondják –, amit tudott is. Nem szeretett már hazudni magának. Nála a szépség már nemcsak a vonalak és formák összessége volt, hanem mélység, intelligencia, megfoghatatlanság és titok, sok életszeretettel és fájdalommal. Az apja mindig azt mondta, hogy varázsereje van, de ő sokáig nem értette ez mit is jelent. Aztán lassan felfedezte azon keresztül, ahogy az emberekre hatott. Rájött, hogy a varázserő abban rejlik, hogy az ember személyisége befonja a többieket egy láthatatlan hálóba. Tizenhárom éves korában már tudatosan használta is ezt az erőt. És igyekezett nem kihasználni, mások kárára, ha csak nem kényszerítette erre az, hogy nőként sokkal több erejébe került, hogy érvényesíthesse az akaratát. Néha a legegyszerűbb dolgokban is. Az olyanok, mint ő pontosan tudják, mi rejtőzik az emberekben mélyen, a mozdulatok, a szavak és tekintetek mögött. Azt is látta, amit nem mertek meglátni önmagukból, és ez néha annyira fájdalmas volt, hogy szívesen megszabadult volna az apja által megnevezett varázserejétől.

Hogy ki is ő, Juliet, akkor tudatosult benne, amikor tizenhat éves lett. Balettórára ment, majd zongoraórára, ahogy a nagyapja szerint egy úrilánynak illett, és aki ragaszkodott ahhoz, hogy szép legyen a tartása, játsszon hangszeren, legyen művelt és önálló nő, aki, ha úgy alakul, ne essen egyetlen férfi csapdájába se. Hálás volt ezért, de sajnos a nagyapa azt nem mondta, hogy csapdába az érzelmi mintázataink miatt esünk. A hazájában akkoriban már csak elszegényedett, de szellemi értékeit ápoló rétegként létezett az arisztokrácia, és a család nagyon ügyelt arra, hogy ő ne süllyedjen bele az ostoba, tudatlan és ezáltal érzéketlen létbe. Megtanították arra is, hogy ne nézze le soha azokat, akik más életet élnek, mint ők, azokat, aki naphosszat dolgoztak a szeretteikért, és Juliet végtelenül tisztelte az egyszerű embereket, mert tudta, hogy valójában nem rang és végzettség miatt lesz valaki értékes, és az intelligencia nemcsak az agyban, hanem a szívben is lakik. Ha az ostobaságra gondolt, nem az egyszerű munkásokra gondolt, hanem azokra, akiknek üres a szívük, és a finomság, érzékenység és kultúra láttán csak rombolni tudnak – mert tükröt mutat számukra mindez arra, hogy a világ színes, és nem lehet korlátok közé zárni.

Julietet ez a látásmód és érzékenység tette azzá, aki. Mindent megtett azért, hogy a járásából is látsszon titkos rangja, ami belső tartás volt és nyitottság, semmi más.

Azon a meleg őszi napon is így sétált, tizenhat évesen. Akkor érzett meg valamit magából, valami megfoghatatlant, és abban is biztos volt, hogy nagyon kevesen vannak, akik ezt az erőt birtokolják és tudatosan használják. Már akkor látta, hogy az emberek többnyire félnek a saját mélységeiktől és sokszor a gondolataiktól is. Őt arra tanították, hogy ne féljen, és ez kiemelte, de sokszor magányossá is tette. Mert a különlegesség mindig teher is egyben, és ritkán találkozott olyanokkal, akik hasonlóak voltak, mint ő. Olyanokkal, akik rájönnek, hogy van lehetőség arra, hogy ne féljen az ember, hogy lehet máshogy élni, szabadon. Egyedi ritmusban, nem csak követni és ismételni az élet megszokott ütemeit, azt gondolva, csak véletlenszerűen vagyunk itt, adott életúttal, ami megváltozhatatlan. Megszületünk, tanulunk, szeretünk, dolgozunk, nyaralunk, bankszámlát növelünk, vagy túlélünk, aztán meghalunk… Juliet nem lázadásból, hanem zsigerből tudta mindig is, hogy nem lehet ennyi az élet. Ezért törekedett arra, hogy tökéletesen megismerje és kézben tartsa a saját erejét és alkotó lénnyé váljon, aki majd megtalálja azt a társat, aki szintén tisztában van mindezzel. Minden efelé vezette. Ezért kísérletezett önmagával és másokkal, tizenhat éves kora óta.

Ma is emlékezett az érzésre, hogy azon az őszi délutánon könnyedén kapcsolódott össze mindennel: a fényekkel, az emberekkel, az univerzummal, a csillagokkal. Azt érezte, hogy mindezek erejét együtt birtokolja, és képes általa kiteljesedni.

Ahogy helyet foglalt a metrón, vele szemben egy tizenhét év körüli srác ült, szőke göndör hajjal. Magas volt, és látszott, hogy egész nyáron a vízparton lógott, mert a fogai úgy világítottak ki lebarnult arcából, mint a gyöngyök. A fiú rámosolygott, és ő a szemébe nézett, mosoly nélkül. Ritkán mosolygott, mert nem akarta mutatni, ami benne van, és azt láthatóvá tenni. Nem akarta, hogy megfogható legyen és kiismerhető, csak akkor, ha ő dönt úgy. Egyenesen nézett a fiú szemébe, és lassan engedte meg neki, hogy megérezze, ami belőle árad, mert tudni akarta, hogyan hat másokra. Hogyan hat egy férfira, mint nő. Szinte hallotta, hogy a másik vére gyorsabban kezd áramlani, morajlik, zubog és lüktet. A fiú a száját összeszorította és visszatartotta a levegőt. Juliet kicsit megnyitotta az ajkát, és rezzenéstelen arccal lassan a combjai közé szorította a kezét. Akkor még szűz volt, de azt gondolta, sokat tud a vágyról – mert úgy képzelte, hogy a vágy is intelligencia kérdése. Nem a nyers vágy, hanem az okos, a felejthetetlen, az átalakító vágy.

A fiú remegni kezdett, az egész teste reszketett, majd hirtelen felállt és elindult felé. Juliet magához vonzotta. Ő is felállt, légiesen, és a fiú karjába kapaszkodott. Egészen közel hajolt hozzá, és nagyon halkan, de határozottan csak annyit mondott neki:

– Csókolj meg!

A fiút nagy szemekkel bámult rá, majd a szemhéja elernyedt, és megcsókolta a lányt. Azzal a csókkal illant el a gyermekkoruk és nyíltak ajtók a felnőttkor felé.

Pár másodpercig álltak így, az ajkuk összeforrva, majd a következő megállónál Juliet szó nélkül kilibbent a kocsiból. A fiú hátralépett és az ülésre zuhant, megsemmisülve, mégis boldog mosollyal az arcán.

Juliet még ma is emlékezett az érzésre mennyire gyorsan vert a szíve és hogyan öntötte el a forróság, de mégsem lehetett semmit sem látni ebből – sem az arcán, sem a testtartásán.

Akkor jött rá, hogy milyen hatással van másokra, és vált profi rejtőzködővé. Onnantól fogva több dolgot is tudott. Úgy hatni bárkire, ahogy csak akart, olyan vágyat gerjeszteni, amilyet csak akart, és hogy olyan titkos belső ereje van, ami mindenkinek kell, mert ezt a titokzatosságot nem értik, de bármit megadnának azért, hogy birtokolják. Furcsamód ez nem töltötte el örömmel, mert azt is érezte, hogy mindez nagyon magányossá teszi majd. És hiába fogja keresni azt, aki képes szavak nélkül is megérteni, nagyon kicsi az esélye, hogy megtalálja valaha is. De ha egyszer megtalálja, előle nem rejti el magát, hisz nem is tudná.

A teraszon írt, és az érzékenység témakörén gondolkodott. A társadalom nagy része azon az állásponton van, hogy ha valaki érzékeny és tudatos, az valamilyen mentális zavar lehet, amire ráhúzhatnak egy diagnózist, mert sokak számára kényelmetlen. De ő úgy vélte, hogy az érzékenység nem lehet mentális zavar. Ez született képesség, amit, ha az ember kézben tart és ural, mert átlátja az élet lényegét és az azt mozgató erőket, lépéselőnyben van. Igen, lehetne mentális zavar is, ha az ember beleroppanna. Ha nem élné túl, ahogy mások ezt nem tudják kezelni és ezért ütik, kínozzák, mert le akarják győzni a szeretet helyett. Egyszer egy pszichológus, aki megállapította, hogy Juliet lelkileg az egésznél is egészebb, ezt mondta:

– Kedvesem! Magán kívül az egész környezetének orvosra lenne szüksége. A szenteket és zseniket mindig, minden korban meg akarják ölni, mert nem tudják elviselni a szabadságukat. Ezt soha ne feledje!

Most harmincnyolc éves. Mindig is kísérletezett önmagával és az élettel. Mindig is fog. Magas, titokzatos, rejtőzködő. Könyveket írt. Hogy miért? Mert mindennél jobban ismerte az emberi lelket, a legtitkosabb vágyakat, a tévedéseket és az utat arra, hogy lehetne ebből az útvesztőből kitalálni. Szerették a gondolatait és az olvasói össze voltak vele kötve. Rajta keresztül megéltek mindent úgy, ahogy maguktól soha nem merték volna. Azért írt, hogy kapukat nyisson másoknak a láthatatlan felé.

Ez volt Juliet szenvedélye. A szenvedélyeiből és a szenvedélyeinek élt. A szenvedély – véleménye szerint – valójában egy esszencia, a félelemmentes odaadás és az alkotni vágyás tökéletes keveréke…

Cigarettes After Sex szólt. A régi, öreg ház kertje zöldellt körülötte. Itt nőtt fel. A ház kétszáz éve volt a családjáé. A teraszon ült, cigarettával a kezében és írt. Ezt a történetet még ő sem tudta volna kitalálni. Erre gondolt.

Már rég eljutott arra a pontra, hogy egy méltó kapcsolatot szeretne, és nem feszíti tovább mások és önmaga határait. Talán elfáradt vagy még inkább: végre be akart engedni egy olyan személyt az életébe, aki érzi, ismeri és éli azt, amit ő. Hosszú évek óta cölibátusban élt. Hogyan bírta ki ezzel a szenvedéllyel? Úgy, hogy neki előbb az agyát kell izgalomba hozni és utána követi a teste. De nem talált olyat, aki ne töltötte volna el szomorúsággal, mert hamar kiderült, hogy nem egymáshoz valók. De keresett, és végül kapott. Kanyargós útra lépett. Sokkal sorsszerűbben és izgalmasabban követték egymást az események, mint ahogy azt kitalálhatta volna egy újabb regényhez.

„Meg kell adni mindenkinek, amire vágyik!” – visszhangzott benne. Sol tanította erre. Nem Andreas.

Három ember érzelmei hullámoztak most benne. Úgy surrantak be egymás életébe, mint a macskák. Szinte észrevétlenül. Egymás felé fordultak téren és időn át, hogy találkozzanak és változást hozzanak. Kiszámíthatóan, de kiszámíthatatlanul.

Sok szélsőséggel, sok sötétséggel és fénnyel tűzdelt kapcsolódás lett ez. Helyesnek és helytelennek, jónak és rossznak ítélt fordulatokkal és érzelmekkel…

De mi van, ha nincs helyes és helytelen? Mi van, ha az egész életünket úgy éljük le, hogy azt hisszük, vannak helyes és helytelen dolgok, pedig ez nem is igaz. Hisz mi lehet helytelen abban, ami a legigazabb lényünkhöz visz el minket? – tette fel gyakran ezeket a kérdéseket magának, de még nem tudta a választ.

Több könyvet is megírt eddig. De ez most a saját története lett. Juliet, Sol és Andreas története. Egymást formálták, hogy mindenki rátaláljon a saját útjára.

A nap lassan nyugovóra tért. A zene is lejárt…

Megfeszült a teste. A cigarettája megint leégett. Elnyomta, és bement a házba. Egy pohár vizet töltött. Beleharapott egy tegnapi kiflibe. A talpa a hideg kőhöz ér. Megfeszült a lábfeje, mint az íj. De mi vezetett idáig? – tette fel azon a napon magának az utolsó kérdést.

– első –

Lassan ment, pedig gyorsan szokott. Most azonban lassított a motorral – no nem azért, mert félt a sebességtől. Soha nem félt. A veszélytől nem. Az érzelmektől igen. Azokban nem mozgott otthonosan. A sebesség az más volt. Attól nem félt. Meg attól sem, hogy irányítson, bár azt mindig is kényszernek érezte, de a munkában ez is jól ment neki. Emberek élete függött tőle és jó vezető volt. Tisztelték. Versenyzett. Mindenben. A sportban és az üzletben… Nyerni akart mindig, pedig ez már rég megfojtotta és most, hogy lassított, talán ezért is tette. Mert elege lett, de nem találta a kiutat. Úgy gondolt önmagára, mint egy egyszerű emberre, és nem akarta elfogadni a mély vágyait. Valószínűleg az egyszerűség gondolatával próbálta megnyugtatni magát, mint a többség, mert félt megélni azt, amire a sötétben gondolt. Annyira félt ettől, hogy inkább száguldott.

De most mégis megállt. Már annyira elviselhetetlenné vált az élete, hogy ordítani szeretett volna. De ő nem ordított. Csak lassított. Egy pillanatra észrevette, mennyire szép az út, és felsejlett benne valami az igazságról – a saját igazságáról. Mintha pár másodpercre meghasadt volna az elméje, és úgy érzékelte magát, hogy nem is létezik és nincs értelme a létezésének. Valamiben újra meg kéne találnia magát, vagy megfullad.

Negyvenhét éves volt. Andreas. Száznyolcvan centi magas, sportos. A haja őszülő, a szeme barna, vágott és mély, de a tekintete nem tiszta – gondokkal teli. Jómódú cégvezető, aki ügyesen teremtette meg magának a körülményeket. Volt háza vidéken, sok autója és több motorja. Barátai is, de egy sem igazi. Házasságban élt, bár közben mégsem. Pont úgy, mint a többség. Aki házasságban él, de mégsem, mégis elfogadja ezt, bár már nincs sem érzelem, sem intimitás. A környezetébe a párok is leginkább idegenekként éltek együtt, és kifelé úgy látszott, hogy jól élnek, vagy éppen az, hogy rosszul. Közben titkos utakon jártak, mert ott úgy léphettek ki a világukból, hogy nem kellett elveszíteni semmit, és nem kellett beledögleni a mély érzelmekbe sem. Egyszer az egyik ismerőse azt mondta neki, hogy néha jó lenne belehalni az érzésekbe, mert onnan lehet továbbhaladni az újjászületés, a valódi élet felé, de ezt ő nem értette.

Most ez az érzés csapta meg, és Ázsiára gondolt. Meg a gyerekeire. Ők vajon olyanok lesznek, mint ő? Elfojtják a vágyaik? Ő lesz a felelős ezért?

Megállt. Levette a sisakját. A motor volt a legigazibb társa. Amikor hónapokig barangolt Ázsiában, csak az volt vele. A mai napig megörült, ha valamilyen alkatrészen talált pár vörös homokszemet. Az mindig a szabadságra emlékeztette.

Az ég felé nézett és hirtelen, szorongás fogta el. Hosszú ideje csak sodródik és képtelen megnyugodni. De most megállt, és mintha benne is történt volna valami. Olyan volt ez, mint amikor csatornát váltunk egy rádiókészüléken, de idő kell, amíg végre tisztán halljuk az adást.

Évek óta gondolt már arra, hogy szeretné, ha megaláznák, mert akkor talán érezne valamit. Arra, hogy megérintsék, birtokolják, legyőzzék, bántsák. Vágyott erre, de soha senkinek nem beszélt erről. A hétvégéken, amikor egyedül volt otthon, felpróbálta a felesége néhány ruháját és közben arról álmodozott, hogy egy férfi megfogja, keményen, vadul, érzelmek nélkül, vagy arról, hogy egy nő parancsolgat neki. Nem azért, mert ő ne lett volna férfi minden értelemben, hanem azért, mert elege volt abból, hogy mindent ő irányít, hogy minden tőle függ, hogy akkora a felelőssége, hogy lassan beleőrül. Csak arra vágyott, hogy végre ne kelljen nyernie, hogy legyőzzék. Ekkor még nem sejtette, hogy ezek a mélyen rejtőző vágyai valójában a gyógyulásának az útjai lehetnek. Nem mert erről beszélni, mert tartott tőle, hogy elítéli a társadalom, de attól is, hogy beleroppan abba az életbe, amit mások helyesnek tartanak. Bűn nélkülinek. De mi a bűn? Bűn, ami nem árt, az, ami felszabadít?

Valami furcsa sejtelem futott át rajta, hogy most megváltozik minden. A sisakot levette, kibújt a kesztyűből, levette a kabátját és a motorra dobta.

A gyerekeire és Ázsiára gondolt. Néhány éve eldöntötte, hogy elmegy oda. Hónapokig készült. A legjobb felszerelést vette meg. Mindent előre átrágott. A forróságot és a hideg éjszakákat. Bár Ázsiára éppen úgy nem lehet felkészülni, mint ahogy Afrikára sem. Nem lehet, mert minden logikus elképzelésünket romba dönti – ugyanakkor be is avat. Beavatta őt is. Volt, hogy másfél órát zokogott, vagy görcsösen nevetett, azt sem tudta, min. Arra is ritkán gondolt ilyenkor, hogy szeretné, ha bántanák, mert ott szabad volt és nem kellett valamivel csökkentenie a szorongását. A sivatag nem ítélte meg a titkos vágyai miatt. Ki akart törni valamiből. Valamiből, ami szorította, ami tönkretette, amit nem tudott feledtetni sem a vagyon, sem a szőke feleség, sem a szép gyerekek, sem az ital, sem a vidéki nyarak. Annyira egyedül volt ebben a feszítésben, mint soha semmiben. Bár, ha az embernek ilyen titka van, mindig egyedül van, mint az, akinek rendkívüli ereje van. Nem volt még soha senki az életében, akire rá merte volna bízni ezt a titkát. De magának sem merte igazán bevallani, mert ez tényleg nem arról szólt, hogy illegális szexpartikban akarja kiélni a testi vágyait. Kellett valami egészen szélsőséges vágy az életében, hogy ne őrüljön bele abba, hogy sohasem lehet önmaga. Ezért ez nem arról szólt, hogy állatias módon kielégítse a testét, hanem arról, hogy képes-e meghaladni azt, akivé tették, de aki valójában sohasem volt. Várt valamire vagy valakire, aki segít neki, aki érti, akire rábízhatja magát, aki nem ítéli el.

Andreas negyvenhét éves volt. Száznyolcvan centi magas, sportos, a haja kicsit őszült. Jómódban élt, volt felesége és két gyereke, és titokban a két férfi egy nő felállásra vágyott, de nem a szex miatt.

Amikor hazaért, a motorral beállt a garázsba. A modern ház kertje minden tökéletesen rendben volt. Minden héten kertész járt ide és csendben dolgozott. Itt mindig csend volt. Férj, feleség, gyerekek, de mintha soha nem is beszéltek volna egymással. Akkor is csend volt, amikor a mindennapokban kommunikáltak – persze csak az élet és nem a lélek dolgairól. Belső csend volt ez, tele titkokkal, elfojtásokkal, békétlenséggel. Mindezt az szülte, hogy senki sem lehetett az, aki, és hogy ez ne is derüljön ki, inkább nem beszéltek semmiről, ami igazán fontos.

Most is egyedül volt, amikor belépett a házba, hiába volt otthon a családja. Már a gyerekkori otthonában is így volt ez. Ott sem tudott semmi lényeges dolgot senki senkiről. Illedelmesen elbeszélgettek a vasárnapi ebédeken, a teríték tökéletes volt, mindenki mosolygott és ettek, ahogy azt kell. Beszélgettek az időjárásról, a politikáról, az iskoláról meg a munkahelyről, és közben csendben megőrültek. A hétköznapokba őrültek bele, éppen ezért sokkal veszélyesebbek voltak, mint azok, akik nyíltan bekattannak, mert ezt elfogadja mindenki. Valójában csendes őrültek között élt mintha ez lenne a normális. Aztán egy szép napon arra ébredt, hogy beledöglik. Persze azt is szép csendesen, ahogy illik…

A házban majdnem maró némaság volt. Mindenki bezárkózott a szobájába. A fia a barátnőjével szeretkezett. Ez a ritmus vágott csak bele az estébe, a gondolataiba. Kicsit büszke is volt: úgy ítélte meg, hogy a fia férfivé vált. Szépen bánik egy nővel. Pont, mint ő. Mert bármi is munkált benne mélyen, imádta a nőket. Odaadó szerető volt és mindenre figyelt. Csak nőt nem talált ehhez. Olyat, aki képes megengedni magának, hogy őszinte legyen, és vágyni arra, hogy a férfi se hazudjon arról, ki is ő valójában. Mert úgy vélte, hogy a nők valójában illúzióra vágynak, és ezért nem akarják tudni az igazságot. Vágyott egy olyan nőre, aki nem ijed meg tőle és megérti a vágyait. Egy olyanra, akinek elmondhatja a titkát. Erre a lelke vágyott. Hogy végre kiadhassa magából, hogy azt akarja, valaki lealázza és legyőzze, mert már beleőrül a feszültségbe, abba, hogy mindent el kell viselnie – mert erre tanították. Bármit megtenne a feloldásért. Bármit. Csak hadd mondja el, a nő pedig engedje, szabadítsa fel, de úgy, hogy ne küldje el. Meg arra, hogy a nő irányítsa ebben az érzelmi káoszban, ami benne van, és ne neki kelljen döntéseket hozni. De hol talál egy ilyet?

Bement a moziszobába. Becsukta az ajtót. Kulcsra zárta. Felnőttfilmeket nézett. Közben nem ért magához, mert a film nem is szexuális vágyat keltett benne. Nem tudta, hogy mi ez. Órákig nézte, ahogy emberek érintik egymást. Volt, aki szolgált másokat. Volt, aki sírt is. Volt, ahol megjelent az érzelem is, az intimitás. Azt nem szerette, nem érezte komfortosnak, mert nem tudta, milyen az. Bátor volt, de az érzelmektől félt. Nem tudta megválaszolni, hogy miért, mert mindig is úgy gondolta, ha ezt tudná és merné felidézni, hol is kezdődött, abba belehalna. Lehet, hogy bántották, mikor gyerek volt, és nem is emlékszik. De nem is mert emlékezni, mert beleőrülhetne a felidézésükbe. Lehet, hogy itt a vásznon ezeket az embereket mind megalázták, kínozták, és most vágynak a kínzásra? De miért? – merült fel benne egy pillanatra, de azonnal el is hessegette ezt a gondolatot.

A filmek leperegtek. Szinte végig üveges tekintettel nézte őket. Nem érzett semmit.

Egy pohár vizet töltött. Beleharapott egy tegnapi kiflibe. A talpa a hideg kőhöz ért. Megfeszül a lábfeje, mint az íj. Egyedül volt. Hol van egy olyan nő, aki megértené?

Hol vagy? – kérdezte önmagától.

– második –

– Néha az élet vad. Vagy még inkább: többnyire vad. Az emberek vadak. Megeszik, ha kell, egymást is. És miért? Az elfojtott vágyak miatt. Miért kell hazudnunk, megerőszakolva önmagunkat? Mert a társadalom kialakított egy rendet, ami kézben tartható, és a szabadság túl veszélyes – beszélt igazi szenvedéllyel Juliet, és a szavai könnyedén áramlottak.

Az előadásán megint több százan ültek, és itták minden szavát. Szinte látta, ahogy beléjük áramlik a lénye, bemegy a bőrük alá, Szerette volna, ha egy kicsit azt érzik, hogy ők is különlegesek és nem az átlagos életüket élik, amit ők utáltak Juliet pedig csodált. Szerette volna átadni nekik, hogy ne csak túléljenek. Születnek, élnek, meghalnak. Erre tanították őket. De ez nem helyes. A színpadon állva közben arra gondolt, hogy néha irigyli őket. Az irigyelt különlegessége ugyanis az egyik legmagányosabb dolog a világon. Mióta az eszét tudta, magányos volt. Ez nem egy szándékos dolog. Egyszerűen olyan energiái voltak, hogy nem tudott kapcsolódni csak olyannal, aki hasonló. Másokat egyszerűen eléget. Nem szándékosan, mert szeretné, ha működne, ha nem égetné el őket, de szétporladnak a karjaiban. Próbál mindent megtenni, alkalmazkodni, figyelni az ő életüket és simulni hozzá, de egyszerűen akaratlanul is megöli őket. Egy csendes, magányos gyilkos, aki úgy öli meg az áldozatait, hogy nem is akarja. Az energiával, ami nála persze mindent magába foglal, az egész lényét. Azzal, hogy közel engedi őket. Aztán vannak időszakok, amikor inkább elvonul, ha bírja, évekig. Hogy ne kelljen senkit bántania, bár nem akarja bántani őket.

Állt a színpadon, és ahogy megérintette a sejtelmes nyári szél – ami néha még zárt helyeken is elért hozzá, és amiről gyerekkora óta úgy gondolta, hogy üzenetet hordoz –, beleborzongott. Valami történni fog. Valami rendkívüli. Érezte.

Már három órája dedikálta az új könyvét. Hosszú sorok kígyóztak előtte, mosolygott, személyes üzeneteket kanyarított a könyvekbe. Közben úgy érezte, szeretne már valami mást írni. Kéne egy történet, amivel akarják egymást. Mint az igazi szeretők, akik egyetlen percet sem tudnak eltölteni egymás nélkül. És nem égetik el egymást. De jó lenne egy olyan történet, ami igazán én vagyok! – merengett. – Amivel egyenrangúak vagyunk. Ami kiteljesedés és nem önkéntelen gyilkosság.

Ettől izgatott lett, és a vágy összegyűlt a testében. Pedig rengetegen vártak rá. Próbálta elterelni a gondolatait, de azok eluralkodtak rajta. Súgtak-búgtak neki arról, hogy az írás az ő igazi szeretője. És valóban így volt. Számára az írás erotika és intimitás. Igazi, vad, de mégis gyengéd szerető, és ők ketten elválaszthatatlanok egymástól. Ez a gondolat izgalomba hozta. Átfutott rajta, hogy ez egészen addig lesz így, amíg nem érkezik meg hozzá az a férfi, aki olyan, mint ő. Fekete betű a fehér lapon, ami néha elmaszatolódik. Egy olyan férfi, akivel félelem nélkül lehet élni bármit, őszintén, vállalva a sérüléseket is. Akivel minden, ami történik, nem távolabb, hanem közelebb visz önmagunkhoz – pont, mint az írás. Mert nem igaz, hogy az ellentétek vonzzák egymást – gondolta át már ezerszer. A sérültek vonzzák egymást, és semmi nem tud annyira összekötni, mint a közös trauma. Semmi nem vonz annyira, mint amikor nem kell elmondanod a fájdalmaidat, és nem kell megerőszakolva megértetned, hogy ki is vagy. Mert a másik is tudja – a saját szenvedései hamarabb bemutattak neki, mint ahogy megismert.

Arra jutott, hogy a vágyról azt hiszik, hogy az testi dolog. De a vágy igazából kísérlet arra, hogy az ember megtalálja a lelkével azonos részt valaki másban. Egy őrült kísérlet és nyomozás az után, ami összeköt, és nem elválaszt.

Egy molett hölgy ült vele szemben és arról beszélt, hogy a férje huszonöt év után elhagyta egy fiatalabb nőért. Juliet szorongani kezdett, és mielőtt a saját apjára gondolt volna, akit az anyja egyetlen szó nélkül elhagyott, az asztal alatt észrevétlen a combjai közé szorította a bal kezét. Ez kislánykora óta mindig megnyugtatta. Nem szexuális érintés volt ez, hanem biztonságérzet: egy azonnali megnyugvást hozó érintés. A szex valójában a fejedben történik – futott át rajta –, lehet, hogy nincs is köze a testedhez! És hogy mi lett a molett hölgy férjével, elúszott a tér többi hangjával és történetével, egészen messze tőle.

Juliet a szájába harapott. A nő annyira belemerült a mondandójába és úgy ült ott, mint aki soha nem akar onnan felállni, és valami olyasmit ecsetelt, hogy az írásai megváltoztatták az életét.

Juliet csak arra tudott gondolni, hogy ki akar menekülni innen. Elnézést kért, és felállt. A cipője koppant a járólapokon, ahogy a mosdóba ment. Bezárta az ajtót. Az ujjai a csempét érintették, ahogy a falnak támaszkodott. Hallotta, hogy kint zajlik az élet. Egy fiatal nő éppen arról beszél a barátnőjének, hogy mennyire boldog, hogy találkozhatott a kedvenc írójával, aki személyes üzenetet írt a könyvébe. Olyan áhítattal beszélt, mintha az írók valami mágikus lények lennének, pedig csak emberek, akik egyszerre szabadok és rabok a saját történeteikben.

Juliet egyre erősebben zárta össze a szemét, és közben bevillant neki egy álom. Pár éve álmodta. Egy fiatal, magas, barna hajú, csillogó szemű férfi húzta magához. A ruháját csak éppen eltolta, és megcsókolta a mellét, ő pedig arra ébredt, hogy elviselhetetlen vágyat érez. Igazából csak a férfi alkarjára emlékezett. Napbarnított volt és erős.

A hideg csempéhez szorította az arcát. Egész testében remegni kezdett. Őt akarom! Pedig nem is tudom ki ő. Csak álmomban láttam! – ordított a gondolataiban.

Foszlányként hallotta, hogy a két nő még mindig róla beszélt. Erősen beleharapott a kezébe, hogy egyetlen hang se hagyja el a száját. A teste megfeszült, zsibbadt, és úgy érezte, hogy szétesett. Darabjaira. Összecsuklott, de annyira hangtalanul, mintha csak lélek lenne test nélkül, aminek a súlya pontosan húsz gramm, ami még zuhanáskor sem okoz semmilyen zajt.

Percekig térdelt a földön, és nem akart az apjára gondolni. Bármit megtett volna, hogy minden vele kapcsolatos képet kiirtson a fejéből. Végül vett egy nagy levegőt, és magában mantrázni kezdte:

Akarom azt a férfit, akinek nem kell már elmesélnem magam, csak tudja a lényem! Ki vagy? Hol vagy? És a könnyek belegurultak a szájába. Sósan és egyszerre édesen.

– Jó napot! – lelkendezett a két nő, ahogy kilépet a mellékhelyiségből

– Jó napot! – válaszolta.

– Annyira fantasztikus az új könyve! Amikor a páromnak elkezdtem felolvasni, valami megváltozott, és közelebb kerültünk egymáshoz. A terapeutám ajánlotta, hogy megmentsük a házasságunk. Hálásak vagyunk önnek! – kezdett bele az egyik.

– Igazán örülök – válaszolta Juliet a szokásos, profin nyugodt hangján. – De ha megbocsátanak, most várnak rám!

– Persze, persze! – habogták a nők, és úgy néztek rá, mint egy csodára, pedig nem volt jobban csodálatos, mint mindenki, akinek a lelke pontosan húsz gramm.

A kertjében aznap este a nap már rég aludni tért. A virágok becsukták a szirmaik. A bogarak elfáradtak.

A cipőjét ledobta, mikor végre hazaért. Egy pohár bort töltött. A talpa a hideg kőhöz ért, ami mindig észhez térítette. Bekapott egy falat csokoládét és hagyta, hogy lassan olvadjon el a szájában. Egy pillanatig boldognak érezte magát. Mert bármi is van, Juliet már tudott magától is boldog lenni – vagyis elhitetni magával, hogy boldog. Mert kell valami, amibe kapaszkodhat, ha nincs olyan, aki megtartaná. Azt mondta mindig magának, hogy őt már nem valakinek kell boldoggá tennie, hanem összeadni szeretné az erejét egy másik emberrel, akiben már nem keresnie kell magát, hanem megélnie. És ezt a rendkívüli erőt kiterjeszteni, ami lebontja a falakat. Nemcsak bennük, hanem másokban is.

Ekkor még nem tudta, hogy ez lesz élete legizgalmasabb, legfelforgatóbb és a legnagyobb teljességet hozó története az emberi határokról és határtalanságról, a függésről, a szabadságról és a szolgálatról. Egy olyan, amit senki sem tudna kitalálni, mert ezt csak megélni lehet.

– harmadik –

Szemtelenül fiatal volt, de közben mégis idős. Tudásában és lelkében idős. A cipőjét ledobta, a lábfeje megfeszítve, mint az íj. Ahogy most belenézett a napba, a szemét nem összezárta, hanem még tágabbra nyitotta. A tóparton állt és tökéletesen tisztában volt az erejével. Minden pillanatban, tisztában volt ezzel. Még a nap is kicsit meghátrált előle, és egy pillanatra visszahúzta a fényét. Gyerekkorában gyakran játszotta, hogy egy darab sötétített üveggel egyenesen belenézett az erős fénybe, és nem pislogott, erőnek erejével feszítette szét a szemét, hogy bebizonyítsa, őt még a legnagyobb hatalom sem tudja legyőzni. És valóban nem is tudta. Nem kellett versengenie, mert nem volt, akivel versenyezhetne. Ráadásul kiskora óta tökéletesen ismerte az embereket. Úgy ismerte őket, ahogy ők soha nem fogják önmagukat.

Hétéves lehetett, amikor már tudta, hogy nem fog soha versenyezni senkivel, mert felesleges. Addigra már az összes meccset lejátszotta a kortársaival a kisvárosban, ahol élt. Sokat verekedett, de később rájött, hogy neki senkit nem kell megvernie, mert az nem elég elegáns, így inkább az eszét használta. Rájött, hogy irányítani kell azokat, akik nem elég okosak ahhoz, hogy erre rájöjjenek, és vágynak is arra, hogy megmondják nekik, mit tegyenek. Rájött, hogy a legjobban úgy tudja kezelni az embereket, ha megadja nekik, amire vágynak – és általában nem vágynak bonyolult dolgokra. Leginkább csak arra, hogy ne nekik kelljen dönteniük, hogy kapjanak elismerést, hogy tartozzanak valahová és azt érezzék, hogy fontosak. Hétévesen már tudta ezt, és irányító lett, akinek soha nem kellett bemocskolnia a kezét, mert megtették ezt helyette mások.

Magas volt, erős, a haja barna, a szemében annyira csillogó fény, amit még a nap sem tudott legyőzni. A bőre nyártól barna, a természet minden ízében a bőre alatt lélegzett. A keze erős, az alkarja szép, izmos, de mégis finom. Huszonkilenc éves volt, mégis sokkal idősebb. De senki sem tudta róla, mi is tette azzá. Nem merték tudni. Nem mertek belemenni a mélységébe, mert ahhoz éppen úgy erő kellett, mint a személyéhez, amitől féltek, de csodálták. Ő meg képes volt tudat alatt ráparancsolni az emberekre, hogy ne is merjék, akarják megfejteni, semmit se akarjanak tudni a múltjából és a jelenéből sem. Mert senkire nem bízta volna rá önmagát, hisz az egyet jelentett számára a sebezhetőséggel. Rejtőzködő volt, de nem azért, mert nem akarta volna magát megmutatni, hanem azért, mert hamar megértette: úgysem értenék, és csak kihasználnák arra, hogy megpróbálják letaszítani a trónjáról, amely mindenki számára csillogó volt, csak ő látta néha a fekete színeit is. Ezért inkább ő irányított, mert arra született, hogy irányítson, hogy ő diktálja a tempót még az érzelmekben is.

Senki sem tudta, hogy honnan kapta ezt a képességet. Vélhetőleg ezt nem is lehet kapni, erre születni kell. Valójában mindegy is volt, hová született, ki bántotta vagy sem, boldog gyermekkort élt-e vagy sem, mert őt már nem határozták meg azok az események, amelyek az embereket valamilyenné formálják. Őt nem lehetett formálni, mert kész volt. Rákényszerült, hogy kész legyen.

A mamája sokat mesélt neki ókori istenekről, akik különleges képességekkel bírtak, de mégis szerettek megjelenni az emberek világában is. Azt is mesélte, hogy istennek vagy istennőnek születni azt jelenti, hogy birtoklunk bizonyos tulajdonságokat, amit a halandó emberek nem. A végtelen bátorságot, ami nem a meggondolatlan, hanem átgondolt és megfontolt tettekben nyilvánul meg. A hitet önmagunkban, ami tökéletesen tisztában van a saját különlegességünk erejével és hatásával. Az érzékenységet abban, hogy az emberekről azt is tudjuk, amit ők nem mernek tudni saját magukról. Na és persze az intelligenciát, ami elemi és mindenre kiterjedő. Az irányítás képességét, ami tudja, hogy az embereket irányítani kell, mert erre van igényük, mert összezavarodnak, ha nem kapnak irányítást.

Ő, Sol, ilyen volt. Tartásában, kisugárzásában és erejében. Neki nem mondták meg, hogy mit tegyen, ő mondta meg mit tesznek mások és azt is, hogy mit fognak érezni. Alkotó volt. És a kísérletezés minden alkotó sajátja, mert egy alkotó folyamatosan az élettel, másokkal és önmagával is kísérletezik. Az emberi psziché minden zegzugát érezte és használta, és ha kellett, felhasználta. Természetesen tisztában volt azzal, hogy vannak olyanok, akik alattomos dolgokra használják a képességeiket: csalásra, manipulációra és ártásra. De őt nem ez motiválta. Hanem az, hogy megmutassa az embereknek a legbelsőbb énjüket, bármi is legyen az. Miért volt fontos ez a számára? Talán mert keres. Keresi azt, aki olyan, mint ő. Mert hiába kap meg mindent és mindenkit, egy idő után csak a magányt érzi és a csalódást. Mert kevesen vannak, akik képesek elviselni az erejét. Pedig az alkotók mindig igazi kapcsolódást keresnek. Olyat, ami nem alá- vagy fölérendelt, hanem egyenrangú és kiteljesít.

Huszonkilenc éves volt. De ez nem számított, mert a lélek korát nem lehet földi időben mérni. Magas, a haja barna. Erős, és tényleg annyira erős, hogy az már nem emberi. Ez valóban nemcsak fizikai, hanem lelki erő volt, ami bármin túllendült, ami képes volt nem benne ragadni az emberi fájdalmakban, ami adni is tud, és nem önző, hanem valójában átalakító és felemelő. Erről nehéz volt mesélnie bárkinek, mert ez szavakkal elmondhatatlan, és csak azok értik meg, akik ilyenek, mint ő. Úgy gondolt magára, mint egy külön kasztra, egy magasabb rendű faj tagjára az emberek világában. Tudta, hogy az ő fajtáját nem roppantja meg semmi, mert tudják, hogy halhatatlanok, de kevesen vannak. Átlépnek mindenen, amibe mások belehalnak, és furamód valójában azért, mert nagyon tudnak szeretni. És ezt bár mindenki érzi, nem tudnak mit kezdeni vele… Vele sem tudtak.

Szép volt. Fiatalon is idős. Imádták a nők, a férfiak csodálták. A rangja, ami nem fizikai, hanem energiákban érezhető rang volt, szó szerint térdre kényszerített bárkit. Huszonkilenc éves volt. Saját céget vezetett, sok emberrel, akik neki dolgoztak. Intelligens, erős, de érzékeny. Meg merte élni az érzelmeit, és szeretett irányítani. Élvezte a nőket, bár többnyire használta őket. Nem azért, mert szándékosan ezt akarta tenni, hanem azért, mert azokkal, akikkel találkozott, nem lehetett mást tenni: ezt igényelték. A nők többsége ezt igényli, mert ehhez szoktatták őket, bármennyire fájdalmas is ezt kimondani. Sem a lelküket, sem a testüket nem tudták tudatosan használni, mert a társadalom igyekezett szolgálólányoknak nevelni őket. Egy idő után a szabadság meg már nem is volt igény a számukra – mert a sorból kilógni nehéz és munkát igénylő dolog. Életveszélyes dolog, mert egy nőnek egyedül boldogulni ma is éppen olyan nehéz, mint a régebbi korokban, csak máshogy.

Egy dologra viszont mindig ügyelt. Olyan jelenlétet adott a nőknek, amit soha nem tudtak elfelejteni, mert ez lehetőség volt a számukra is, hogy megismerjék önmagukat. Akinek ilyen jelenléte van, mint neki, tudat alatt valahogy mindig azon dolgozik, hogy valamit megmutasson az embereknek a halhatatlanságból, és a szex, a csábítás erre tökéletes terep volt. Hisz ilyenkor az ember kénytelen lebontani a korlátait, ami kinyit minden sejtet és átalakít. Mert a jó szex: önismeret. Egy lehetőség, egy út minden ok megismerésére, ami az embereket irányítja. Valójában az egész világot a szexualitás irányítja, mert ez egy hatalmi játszma. Sol szerette elejteni az embereket, mint a vadat, akit, ha megsebzel és megérzed a vére illatát, felgyújt benned minden érzéket. Szagolod, ízleled, megéled, hogy a tiéd, játszol vele, majd elengeded, vagy birtokolni akarod és megtartod. A világban minden az erőről szólt. Arról az erőről, ami szétszed vagy egyesít másokkal. Ami áldozattá vagy szövetségessé tesz embereket. De aki tudja ezt, mint Sol, az ritkán talált szövetségest, és mindig kielégítetlen maradt a lelke. Így csendes gyilkossá válik, sok lélekáldozattal. Ő is egy csendes gyilkos volt, aki az energiájával ölt akaratlanul is, mert mások gyengék voltak a teljességhez és a hazugságmentes élethez, amiben képes az ember elfogadni a saját démonjait is – ezért többnyire úgy haltak meg a karjai között, hogy nem is éltek.

De keresett. Ösztönösen. Kereste a nőt. Azt, aki olyan, mint ő. Aki tisztában van az élet nevű játékkal, és mer benne játszani. Mert bár imádott irányítani és imádta, ha szolgálják, nőjének nem akart ilyet. Egy istennőt akart, aki határozott, gyönyörű, okos, és tud vele játszani úgy, hogy alkotnak és építenek rombolás helyett. Embereket, sorsokat, életet, kapcsolatokat. Mindig kérdés, hogy ez hová visz és mi a határ? Van határ, ha a vágyakról van szó?

A tóparton állt, és belenézett a napba. Még tágabbra nyitotta a szemét – nem fogja semmi sem legyőzni. Megdolgozott azért, hogy ezt érezhesse, pedig nagyon mélyről jött. Nem az alkotást tanulta, hanem a rombolást, és ezt meghaladni rettenetesen nehéz. Ő már gyerekként is tudta, hogy nem akar rombolni, mint az apja, aki mindent csak erővel oldott meg. De nem az ész, meg a lélek erejével, hanem nyers erővel, és nem értette meg, hogy azok az idők már elmúltak, ahol ezzel fenntarthatod a hatalmad.

Sol mélyen beszívta a tó illatát, és tökéletesen biztos volt abban, hogy ő utánozhatatlan és nélkülözhetetlen a világ számára. Annak ellenére is tudta már ezt, hogy az apja kutyakorbáccsal igyekezett ezt a hitet kiverni belőle, de még neki sem sikerült. Mert vannak, akik valójában nélkülözhetetlenek. Ők változtatják meg a dolgokat – amik élhetetlenek így vagy úgy – a saját eszközeikkel. Nem nagyképűek, egyszerűen csak tudják, hogy helyük van az életben. Rendkívüli helyük – nemcsak egy átlagos, szenvedéssel teli helyük, hanem kizárólagos. Neki részben örökölt helye volt, mert még nem volt huszonhárom, amikor a külföldi egyetemről haza kellett jönnie, mert az apját horgászat közben, a testőrei gyűrűjében lőtték fejbe. Hangtalanul bukott előre, mintha csak aludna. Talán nem is érdemelt ilyen gyors és békés halált. De a tó most már örökre őrzi a vérét, és a szél újra és újra felidézi Solnak azt, hogy minden erejével meg akarja haladni ezt a köteléket, még akkor is, ha nem volt választása abban, hogy megörökölje az üzletet. De a mocskos üzlet soha nem lesz tiszta. Nemcsak nagy és látható fekete foltok lesznek rajta, hanem láthatatlan, mélyre elrejtett foltok is, de ettől még épp oly mocskosak maradnak.

A tópartról lassan sétált a házhoz, ahol már ott állt Kristina. Ahogy közel ért, a nő csak annyit rebegett:

– Veled akarok lenni!

De mondhatott volna bármit, mert gyenge volt és erő nélküli. Nem tett semmit azért, hogy kitörhessen ebből a kényszerű szerepből.

Sol ránézett, és válasz nélkül ment el mellette. Már nem tudott mit mondani neki, olyan hosszú ideje biztatta, hogy változtasson, de Kristina meg sem hallotta őt. A nő könnyes szemmel állt ott tovább, és egy pillanat alatt omlott össze. A férfi érezte a hátán az érzéseit, a fájdalmát, de már nem tudott ezekkel a nőkkel mit kezdeni. Mindig ugyanaz a forgatókönyv: szeretetre hivatkozva tehetetlenség és félelem, önhazugságokkal. Unta a szolgálólányokat, akik a saját akaratukból beletörődtek a sorsukba, mert csapdába estek, és nem is akartak kiszabadulni. Azt, hogy pontosan ki tudta számítani minden mondatukat, azt, hogy mit fognak cselekedni és érezni. Mást akart már, és ma, amikor a tóparton állt, megérzett valamit. Azt, hogy valahol talán létezik egy olyan nő, mint ő. Akit nem tud kiszámítani, és akinek nem irányíthatja az érzelmeit. Mert pont olyan erős, mint ő, mert erre kényszerítette az élet, és nem ijedt meg ettől a kihívástól. Valahogy benne volt a napban meg a tó illatában az a sejtés, hogy létezik, és ha létezik, nekik találkozniuk kell.

Bement a házba. Egy pohár vizet töltött. Beleharapott egy tegnapi kiflibe. A talpa a hideg kőhöz ért. Megfeszül a lábfeje, mint az íj. Egyedül volt.

Hol lehetsz? – kérdezte magától.