Fordította

NAGY MARIETTA

SIPOS KATA

A bevándorlóknak és a száműzötteknek, éljenek bárhol is,
azoknak, akiknek kitépték a gyökereiket, azoknak,
akik újra gyökeret eresztettek valahol, és a gyökérteleneknek,

És az emlékeinkben gyökerező fáknak, amelyeket hátrahagytunk…

„Aki a chilei erdőt nem ismeri, nem ismeri ezt a bolygót.
Erről a földről, ebből a sárból, ebből a csöndből indultam útnak,
hogy járjak és énekeljek a világban.”

PABLO NERUDA: Bevallom, éltem (András László fordítása)

„Azt mondják, vért kíván: a vér vért kíván. Volt, hogy mozdult a kő, a fák beszéltek…”

WILLIAM SHAKESPEARE: Macbeth (Kállay Géza fordítása)

SZIGET

Egyszer volt, hol nem volt, még az emlékezeten is túl, a Földközi-tenger legtávolabbi szegletében volt egyszer egy sziget, olyan gyönyörű és kék, hogy a sok utazó, zarándok, keresztes lovag és kereskedő mind beleszeretett, és vagy soha többé nem akarta elhagyni, vagy megpróbálta kenderkötelekkel elvontatni egészen a saját országáig.

Mindez talán csak legenda.

De a legendák azért vannak, hogy elmeséljék nekünk mindazt, amiről a történelem megfeledkezett.

Sok éve már, hogy egy puha, fekete bőrből készült bőröndben, egy repülőgép fedélzetén elmenekültem arról a helyről, hogy aztán soha többé ne térjek vissza. Azóta hazámnak választottam egy másik földet, Angliát, ahol nőttem és gyarapodtam, de egyetlenegy nap sem múlik el úgy, hogy ne vágynék visszamenni. Haza. A szülőföldemre.

Még mindig ott kell lennie, ahol hagytam, együtt emelkedik és süllyed a hullámokkal, amelyek megtörnek és tajtékzanak a csipkézett tengerparton. Három kontinens – Európa, Afrika, Ázsia – és az egykor hatalmas és áthatolhatatlan, de a mai térképekről már teljesen eltűnt Levante metszéspontjában helyezkedik el.

A térkép a valóság kétdimenziós leképezése, önkényesen kiválasztott szimbólumai és bevésett vonalai döntik el, hogy ki legyen az ellenségünk, és ki legyen a barátunk, ki szolgál rá a szeretetünkre, ki érdemli ki a gyűlöletünket és ki a puszta közönyünket.

A térképészet a győztesek által elmesélt történetek másik neve.

Azoknak a történeteknek, amelyeket a vesztesek mesélnek, nincs térképük.

Íme, ahogyan én emlékszem rá: arany strandok, türkizkék víz, tiszta égbolt. Minden évben tengeri teknősök érkeztek, hogy a parton lerakják a tojásaikat a porszerű homokba. A késő délutáni szél magával hozta a gardénia, a ciklámen, a levendula és a folyófű illatát. A lilaakác szerteágazó szárai felkapaszkodtak a fehérre meszelt falakon, arra vágyakozva, hogy elérjék a felhőket, és mindezt annyi reménnyel telve, ahogyan csak az igazi álmodozók képesek. Amikor az éjszaka csókkal illette a bőrödet, ahogy mindig is tette, érezni lehetett a jázmin illatát a leheletén. A hold, ami itt közelebb volt a földhöz, fényesen és szelíden függött a háztetők felett, élénk ragyogást szórva a szűk sikátorokra és a macskaköves utcákra. Ám az árnyékok megtalálták a módját, hogy átosonjanak ezen a fényen. Bizalmatlanság és összeesküvés suttogása morajlott a sötétben. Mert a sziget két részre volt vágva – az északira és a délire. Más nyelv, más írás, más emlékezet uralkodott a két oldalon, és amikor a szigetlakók imádkoztak, imáikat ritkán címezték ugyanannak az istennek.

A fővárost választóvonallal szakították ketté, amely úgy hasított bele, mintha szíven döfték volna. A demarkációs vonal – a tulajdonképpeni határ – mentén golyó ütötte mélyedésekkel lyuggatott lepusztult házak sorakoztak; üres udvarok gránát szaggatta sebhelyekkel, tönkrement és bedeszkázott üzletek, törött sarokvasakon lógó díszített kapuk és porrétegek alatt rozsdásodó luxusautók egy másik korszakból. Az utakat szögesdrótkötegekkel, homokzsákhalmokkal, betonnal teli hordókkal, a tankok ellen ásott árkokkal és őrtornyokkal zárták le. Az utcák hirtelen értek véget, mint a befejezetlen gondolatok vagy a bizonytalan érzések.

A katonák géppuskával álltak őrt, amikor éppen nem őrjáratoztak; fiatal, unatkozó, magányos férfiak a világ különböző szegleteiből, akik alig tudtak valamit a szigetről és annak összetett történelméről, amíg erre az ismeretlen vidékre nem vezérelték őket. A falakra élénk színű, nagybetűvel írt hivatalos táblákat tapasztottak:

TILOS A BELÉPÉS AZ EZEN A PONTON
TÚLI TERÜLETRE!

MARADJON TÁVOL, TILTOTT TERÜLET!

FÉNYKÉPEZNI, FILMEZNI TILOS!

Kissé távolabb a barikád mentén, egy járókelő illegális kiegészítést firkált krétával egy hordóra:

ISTEN HOZOTT A SENKI FÖLDJÉN!

A Ciprust egyik végétől a másikig szétszakító választóvonal egy körülbelül 110 mérföld hosszú, helyenként négy mérföld széles, máshol viszont csak néhány yardnyi ütközőzóna volt, ahol az Egyesült Nemzetek Szervezete csapatai járőröztek. Sokféle vidéket érintett; elhagyott falvakon, kihalt tengerpartokon, mocsaras területeken, parlagon hagyott földeken, fenyőerdőkön, termékeny síkságokon, rézbányákon és régészeti lelőhelyeken haladt át – úgy kígyózott keresztül rajtuk, mintha ősi folyók szelleme lett volna. Itt, a fővároson és a környékén áthaladva azonban még láthatóbbá, tapinthatóbbá és kísértetiesebbé vált.

Nicosia, az egyetlen kettéosztott főváros a világon.

Ha így írjuk le, szinte jól hangzik; van valami különleges, ha nem mindjárt egyedülálló benne, mintha egy homokórában, amit épp most fordítottak meg, egyetlen felfelé mozgó homokszemként dacolna a gravitációval. De a valóságban Nicosia sem volt kivétel, csak még egy név, amely felkerült azoknak a felosztott helyeknek és szétszakított közösségeknek a listájára, amelyek léteztek már többször is a történelem folyamán, és létezni fognak a jövőben is. Jelenleg azonban Nicosia helyzete sajátos. Ez Európa utolsó kettéosztott városa.

A szülővárosom.

Rengeteg olyan dolog van, aminek az átkelését egy határ – még ha olyan éles és jól őrzött is, mint ez – nem tudja megakadályozni. Ilyen például az átmeneti szél, a meltemi vagy meltem, ami lágy hangzású neve ellenére meglepően erős. Vagy a pillangók, a szöcskék és a gyíkok. És a csigák, bármilyen fájdalmasan lassúak is. Néha egy születésnapi léggömb, ami, miután megszökött egy kisgyerek markából, csak sodródik az égen, és átkóborol a másik oldalra – az ellenséges területre.

Aztán ott vannak a madarak. Királygémek, kucsmás sármányok, darázsölyvek, sárga billegetők, fitiszfüzikék, álarcos gébicsek és a kedvenceim, a sárgarigók. Az északi féltekéről induló hosszú útjuk során többnyire éjszaka vándorolnak, a sötétség összegyűlik a szárnyuk hegyén, és vörös karikákat vés a szemük köré, és hosszú útjuk felénél megállnak itt, mielőtt továbbrepülnének Afrikába. A sziget számukra pihenőhely, egy hézag a mesében, egy köztes lét.

Van egy hegy Nicosiában, ahová mindenféle tollazatú madár eljár táplálékért. A hegyet belepi a túlburjánzó földiszeder, a szúrós csalán és a hanga. E sűrű növényzet közepén áll egy régi kerekes kút, amelynek csigája megnyikordul a legkisebb tekerésre is. A kúthoz kötéllel kopott fémvödröt erősítettek, ami teljesen elalgásodott, mivel jó ideje senki sem használta. A kút mélye mindig koromfekete és dermesztően hideg, még a heves déli napsütésben is, amikor a nap közvetlenül a kút fölött áll. A kút éhes száj, amely a következő etetést várja. Elnyel minden fénysugarat, a meleg minden nyomát, és minden porszemcsét ott marasztal a hosszúkás kőtorkában.

Ha valaha is erre a területre téved valaki, és a kíváncsiságtól vagy az ösztönétől vezérelve áthajol a kút peremén és lenéz, és megvárja, amíg a szeme alkalmazkodik a sötéthez, akkor talán elkaphat egy csillanást odalent, ami olyan, mint a halpikkelyek röpke villanása, mielőtt a hal újra eltűnik a vízben. De ne hagyja, hogy ez megtévessze. Nincsenek halak odalent. És nincsenek kígyók sem. Skorpiók sincsenek. Vagy selyemszálakról lelógó pókok. A csillanást nem egy élőlény idézi elő, hanem egy antik zsebóra – gyöngyház tokba zárt tizennyolc karátos aranyóra, amelyre egy vers sorait gravírozták:

A sorsod az, hogy oda megérkezz,
De az utazást semmiképp ne siettesd…

És a hátlapon két betű áll, pontosabban ugyanaz a betű kétszer leírva:

Y és Y

A kút harmincnégy láb mély és négy láb széles. Finoman ívelt kváderkövekből készült, amelyek egyforma vízszintes köríveket alkotva ereszkednek le egészen a mélyben szunnyadó néma és dohos vízig. Két ember, egy népszerű taverna tulajdonosai, ott rekedtek a kút alján. Mindketten karcsúak és közepes termetűek, nagy, elálló fülekkel, amivel sokat tréfálkoztak. Mindketten ezen a szigeten születtek és nevelkedtek. A negyvenes éveikben elrabolták, megverték és meggyilkolták őket. Miután egymáshoz, majd egy betonnal megtöltött háromliteres fém olívaolaj-hordóhoz láncolták őket, behajították a testüket ebbe az aknába, így gondoskodva róla, hogy soha többé ne bukkanjanak a felszínre. A zsebóra, amit egyikük viselt az elrablásuk napján, pontosan éjfél előtt nyolc perccel állt meg.

Az idő egy énekesmadár, és mint minden más énekesmadár, fogságba ejthető. Fogva tartható egy kalitkában, tovább is, mint azt az ember gondolná. Csakhogy az időt nem lehet örökre féken tartani.

Nincs örökké tartó fogság.

Egy napon a víz miatt a fémet megeszi a rozsda, és a láncok szétpattannak, és a beton kemény szíve meglágyul, mivel még a legkeményebb szívek is hajlamosak erre az évek múlásával. Ekkor a két holttest végre szabadon úszik majd fel a résnyi ég felé, meg-megcsillanva a megtört napfényben; felemelkednek majd az áldott kékségig, először lassan, majd gyorsan és eszeveszetten, ahogy a gyöngybúvárok kapkodják a levegőt.

Előbb vagy utóbb, de ez a Földközi-tenger legtávolabbi szegletében lévő magányos és gyönyörű szigeten álló régi, lepusztult kút beomlik majd, és a titka a felszínre kerül, mert végül minden titoknak kötelessége feltárulni.

ELSŐ RÉSZ
Hogyan kell elásni egy fát?

EGY LÁNY, AKIT
SZIGETNEK HÍVTAK

Anglia, 2010-es évek vége

Az év utolsó órája volt az észak-londoni Brook Hill Középiskolában. Történelemóra volt a 11. évfolyam osztálytermében. Már csak tizenöt perc volt a kicsöngetésig, és a diákok egyre izgatottabbak voltak, alig várták, hogy elkezdődjön a karácsonyi szünet. Mindegyikük, kivéve egyet.

A tizenhat éves Ada Kazantzakisz csendben ült a szokásos helyén az ablaknál, az osztályterem hátsó részében. Mahagóniszínű haját a tarkóján összefogott lófarokba kötötte; finom vonásai kissé gyűröttek voltak, nagy, őzbarna szeme arról árulkodott, hogy előző este nem aludt. Nem várta az ünnepeket, és egyáltalán nem hozta izgalomba a várható hóesés sem. Időnként lopva kipillantott az ablakon, de az arca többnyire rezzenéstelen maradt.

Dél körül eleredt a jégeső; tejfehér, fagyott golyócskák szaggatták az utolsó leveleket a fákon, kalapálták a biciklitárolók tetejét, és pattogtak le a földre vad sztepptáncot lejtve. Most kissé elcsendesedett, de bárki láthatta, hogy az időjárás határozottan rosszabbra fordult. Közeledett a vihar. Reggel bemondták a rádióban, hogy alig negyvennyolc órán belül Nagy-Britanniát eléri egy sarki légörvény, ami jégesőket és hóviharokat hoz majd, és megdőlhetnek a hidegrekordok is. A vízhiány, az áramkimaradások és az áradások várhatóan megbénítják majd Anglia és Skócia nagy részét, valamint Észak-Európa bizonyos területeit. Az emberek halkonzerveket, sült babot, több zacskó tésztát és vécépapírt spájzoltak be, mintha ostromra készültek volna.

A diákok egész nap a viharral foglalkoztak, aggódtak a szünidei terveik és a már megszervezett utazásaik miatt. Kivéve Adát. Rá sem családi összejövetelek, sem egzotikus úti célok nem vártak. Az apja nem szándékozott menni sehová sem. Dolgoznia kellett. Mindig akadt munkája. Az apja mindig is gyógyíthatatlan munkamániás volt – ezt bárki tanúsíthatja, aki ismeri –, de amióta Ada anyja meghalt, az apja a kutatásaiba menekült, mint egy üregi állat, ami a biztonság és a melegség reményében elbújik a járataiban.

Ada fiatal élete egy pontján megértette, hogy az apja nagyon különbözik a többi apától, de még így is nehezen tolerálta apja növényekkel kapcsolatos megszállottságát. Mindenki más apja irodákban, üzletekben vagy kormányzati szerveknél dolgozott, elegáns öltönyt, fehér inget és kifényesített fekete cipőt viselt, míg az övé általában vízálló kabátot hordott, olívazöld vagy barna színű bársonynadrágot és strapabíró bakancsot. Aktatáska helyett válltáskát használt, abba rakta az olyan különféle kellékeit, mint a nagyító, a boncolókészlet, a növényprés, az iránytű és a jegyzetek. Más apák az üzleti és nyugdíjazási terveikről fecsegtek vég nélkül, de az övét jobban érdekelte a rovarirtó szerek mérgező hatása a vetőmag csírázására, vagy a fakitermelés ökológiai károsító hatása. Ő az erdőirtás hatásáról beszélt olyan szenvedéllyel, amit apatársai a személyes részvényportfóliójuk ingadozásaira tartogattak; és nemcsak beszélt, hanem írt is róla. Tizenkét könyvet publikált mint evolúciós ökológus és botanikus. Az egyiknek ez volt a címe: A titokzatos királyság: Hogyan formálták a múltunkat a gombák, és hogyan változtatják meg a jövőnket? Egy másik monográfiája az érdes tócsagazokról, a májmohákról és a közönséges mohákról szólt, és a borítója bársonyos zölddel borított sziklák körül bugyborékoló patak felett átívelő kőhidat ábrázolt. Közvetlenül az álomszerű kép felett állt az aranyozott cím: Útikalauz Európa közönséges moháihoz. Alatta a neve nagybetűkkel nyomtatva: KOSZTASZ KAZANTZAKISZ.

Adának fogalma sem volt arról, hogy miféle emberek olvassák el azokat a könyveket, amelyeket az apja írt, de az iskolában senkinek nem mert beszélni róluk. Nem akart az osztálytársainak még egy okot adni, hogy arra a következtetésre juthassanak, hogy ő – és a családja – furcsa.

Úgy tűnt, hogy az apja minden napszakban jobban szereti a fák társaságát, mint az emberekét. Mindig is ilyen volt, de amikor az anyja még élt, ő képes volt mérsékelni apja különcségét, valószínűleg azért, mert neki is megvoltak a maga furcsa dolgai. Anyja halála óta Ada úgy érezte, hogy az apja eltávolodik tőle, vagy talán ő volt az, aki eltávolodott az apjától – nehéz volt megmondani, hogy ki kerül kit egy olyan házban, amit elnyelt a gyász halálszagú kigőzölgése. Tehát ők ketten otthon lesznek, nem csak a vihar idején, hanem az egész karácsonyi szünetben. Ada remélte, hogy az apja nem felejtett el bevásárolni.

Tekintete a füzetére siklott. A nyitott oldalon egy pillangót rajzolt a lap aljára. Óvatosan vázolta fel a szárnyakat, hisz olyan törékenyek.

– Hé, van rágód?

Ada, akit kiszakítottak az ábrándozásból, oldalra fordult. Szeretett az osztályterem hátsó részében ülni, de ez azt jelentette, hogy Emma-Rose mellé került, akinek megvolt az a bosszantó szokása, hogy ropogtatta az ujjait, és egyik rágót a másik után rágta, bár ez tilos volt az iskolában. Ráadásul hajlamos volt olyan dolgokról beszélni, amelyek senki más számára nem voltak érdekesek.

– Sajnos, nincs – rázta meg a fejét Ada, és idegesen a tanárra pillantott.

– A történelem a legelbűvölőbb tantárgy – mondta éppen Mrs. Walcott, miközben lyukacsos mintázatú bőrcipőjét erősen az asztalhoz nyomta, mintha szüksége lett volna egy barikádra, hogy emögül tanítsa a diákjait; mind a huszonkilencet.

– Anélkül, hogy megértenénk a múltunkat, hogyan remélhetjük, hogy formálni tudjuk a jövőnket?

– Ó, nem bírom ezt a nőt! – motyogta Emma-Rose.

Adának nem volt hozzáfűznivalója. Nem tudta biztosan, hogy Emma-Rose kire értette a megjegyzését, rá vagy a tanárnőre. Ha rá, akkor semmit sem tudott felhozni saját védelmére. Ha a tanárnőre, akkor nem kívánt csatlakozni a becsmérléshez. Ada szerette Mrs. Walcottot, aki bár jól képzett volt, nehezére esett, hogy fegyelmet tartson az osztályteremben. Ada hallotta, hogy a nő néhány évvel korábban elveszítette a férjét. Többször is elképzelte, milyen lehet a tanárnő élete: hogyan vonszolta ki gömbölyded testét reggelente az ágyból, hogyan sietett lezuhanyozni, még mielőtt kifogy a meleg víz, hogy forgatta fel a gardróbszekrényt egy alkalmas ruháért, ami alig különbözött az előző nap viselt alkalmas ruhától, hogyan csapta össze a reggelit az ikreinek, mielőtt kidobta őket a bölcsődében kipirult arccal, mentegetőzve. Azt is elképzelte, ahogy tanárnője éjszaka magához nyúl, ahogy keze köröket rajzol a pamut hálóinge alatt, és néha férfiakat hív magához, akik vizes lábnyomokat hagynak a szőnyegen, és keserűséget a szívében.

Adának fogalma sem volt arról, hogy az elképzelése megfelel-e a valóságnak, de gyanította, hogy igen. Ehhez volt tehetsége, és talán ez volt az egyetlen talentuma. Észlelte más emberek szomorúságát, úgy, ahogy az állatok is ki tudták szagolni egy mérföldről fajtársaikat.

– Rendben van, osztály, egy utolsó megjegyzés, mielőtt elmentek! – mondta Mrs. Walcott, és tapsolt egyet. – A következő félévben a migrációról és a generációváltásról fogunk tanulni. Ez egy jó kis projekt, mielőtt megadjuk magunkat és elkezdünk készülni a kisérettségi vizsgára. Előzetesen azt szeretném, hogy készítsetek interjút egy idősebb rokonnal a szünetben. Legjobb lenne a nagyszüleitekkel, de ugyanolyan jó lesz másik családtag is. Kérdezzétek meg őket, milyen volt, amikor fiatalok voltak, és írjatok erről egy négy-öt oldalas esszét.

Boldogtalan sóhajok kórusa morajlott végig az osztályban.

– Gondoskodjatok róla, hogy a fogalmazásotok történelmi tényekkel is alá legyen támasztva – mondta Mrs. Walcott, figyelmen kívül hagyva a reakciót. – Jól felépített kutatásokat akarok látni, amelyeket bizonyítékok támasztanak alá, és nem spekuláción alapulnak.

További sóhajok és kelletlen nyögések következtek.

– És ne felejtsetek el körülnézni, hogy van-e valamilyen családi ereklye otthon – egy antik gyűrű, egy menyasszonyi ruha, egy porcelánkészlet, egy kézi készítésű paplan, egy levelekkel vagy családi receptekkel teli doboz, bármiféle régi emléktárgy.

Ada lesütötte a szemét. Sohasem találkozott a rokonaival, sem az anyai, sem az apai ági rokonokkal. Tudta, hogy valahol Cipruson éltek, de a tudása mindössze eddig terjedt. Miféle emberek voltak? Mivel töltötték a napjaikat? Felismernék őt, ha elhaladnának egymás mellett az utcán, vagy egymásba botlanának a szupermarketben? Az egyetlen közeli rokon, akiről már hallott, egy bizonyos nagynéni, Meryem, aki napsütéses tengerpartokat és vadvirágos réteket ábrázoló vidám képeslapokat küldött, ám ez nem állt összhangban azzal, hogy teljesen hiányzott a mindennapi életükből.

Ha a rokonai rejtélyek maradtak Ada számára, Ciprus még nagyobb talányt jelentett. Látott róla képeket az interneten, de még egyszer sem járt a szigeten, amely után a nevét kapta.

Anyja nyelvén Ada neve azt jelentette, hogy „sziget”. Amikor fiatalabb volt, azt hitte, hogy a neve Nagy-Britanniára utalt, arra az egyetlen szigetre, amit valaha is ismert, és csak később jött rá, hogy valójában egy másik, távoli szigetről van szó, és azért kapta a nevét arról a bizonyos szigetről, mert ott fogant. A felfedezés némiképp zavarba ejtette, vagy még inkább kényelmetlen volt számára. Először is, mert ez emlékeztette arra, hogy a szülei szexeltek, és ez olyasmi, amibe sohasem akart belegondolni; másodszor, mert ez elkerülhetetlenül egy olyan helyhez kapcsolta őt, amely mostanáig csak a képzeletében létezett. Attól fogva hozzáadta a nevét a nem angol szavak gyűjteményéhez, amit a zsebében hordozott; a szavakhoz, amelyek, bár különösek és színesek voltak, mégis elég távolinak és idegennek tűntek ahhoz, hogy kifürkészhetetlenek maradjanak; épp úgy, mint azok a tökéletes kavicsok, amelyeket az ember összegyűjt egy strandon, és hazavisz, de később nem tudja, mihez kezdjen velük. Mostanra már jó néhány akadt neki ezekből. És néhány kifejezés is. Meg dalok, boldog dallamúak. De mindössze ennyi. A szülei nem tanították meg neki az anyanyelvüket, jobban szerettek csak angolul beszélni otthon is. Ezért Ada nem tudott sem az apja görög, sem az anyja török anyanyelvén.

Ahogy nagyobb lett, sokszor kíváncsiskodott, hogy miért nem voltak még Cipruson, hogy találkozzanak a rokonaikkal, vagy hogy a rokonaik miért nem jöttek el Angliába, hogy meglátogassák őket, de ilyenkor mind az apja, mind az anyja egész halom kifogással állt elő. Vagy az idő nem volt megfelelő, vagy túl sok volt a munka, vagy túl sok kiadásuk volt… Lassanként gyökeret vert a szívében a gyanú: talán a szülei házasságát nem helyeselték a családjaik. És gyanította, hogy ebben az esetben valójában őt, ennek a házasságnak a gyümölcsét sem helyeselték. Ada mégis, ameddig csak képes volt rá, reménykedett és hitt abban, hogy ha a kiterjedt családja bármelyik tagja kis időt eltöltene vele és a szüleivel, megbocsátanának nekik, bármi legyen is az, amiért eddig nem bocsátottak meg.

Az édesanyja halála óta Ada nem kérdezősködött a legközelebbi rokonai felől. Ha olyasfajta emberek voltak, akik meg sem kíséreltek eljönni a hozzátartozójuk temetésére, akkor nagyon valószínűtlen, hogy elég szeretet lenne bennük az elhunyt családtagjuk gyermeke számára – egy kislány számára, akire sohasem vetettek egyetlen pillantást sem.

– Miközben elkészítitek az interjútokat, ne ítélkezzetek az idősebb generáció felett – mondta Mrs. Walcott. – Hallgassátok őket figyelmesen, és próbáljátok meg a dolgokat az ő szemükkel látni. És jegyezzétek le az egész beszélgetést.

Jason, aki az első sorban ült, közbeszólt.

– Szóval, ha egy náci bűnözővel készítünk interjút, legyünk vele kedvesek?

Mrs. Walcott sóhajtott.

– Nos, ez kissé extrém példa. Nem, nem várom el tőletek, hogy egy ilyen emberrel kedvesek legyetek.

Jason vigyorgott, mintha nála lett volna a pont.

– Miss! – szólt közbe Emma-Rose. – Nekünk van egy antik hegedűnk otthon, ez családi ereklyének számít?

– Persze, ha ez olyasmi, ami nemzedékeken keresztül a családodhoz tartozott.

– Ó, igen, már nagyon régen megvan – ragyogott Emma-Rose. – Anyukám azt mondja, hogy Bécsben készült a tizenkilencedik században. Vagy a tizennyolcadikban? Mindenesetre nagyon sokat ér, de nem adjuk el.

Zafaar feltette a kezét.

– Van egy ládánk, ami a nagymamámé volt. Pandzsábból hozta magával. Az jó lesz?

Ada érezte, hogy a szíve nagyobbat dobban, és már nem hallotta a tanárnő válaszát vagy a további beszélgetést. Teljesen megmerevedett, ahogy megpróbált nem nézni Zafaarra, nehogy az arca elárulja az érzelmeit.

Egy hónappal korábban kettejüket váratlanul párba állították egy tudományos projekt miatt – az volt a feladatuk, hogy megoldást találjanak a különféle ételek kalóriatartalmának mérésére. Miután napokig próbáltak összehozni egy találkozót, de nem sikerült, Ada feladta, és a kutatás nagy részét egyedül végezte; egyedül talált cikkeket, vásárolta meg a felszerelést, és építette meg a hőmennyiségmérőt. Végül mind a ketten jelest kaptak. Zafaar ügyetlenül köszönte meg neki egy aprócska mosollyal a szája szélén, ami fakadhatott a lelkiismeret-furdalásából, de ami ugyanúgy lehetett akár közömbös is. Ez volt az utolsó alkalom, hogy beszéltek egymással.

Ada még sohasem csókolt meg fiút. A vele egyidős lányok mindegyikének volt már valami mesélnivalója – akár valós, akár elképzelt –, amikor az öltözőkben csoportosultak tornaóra előtt vagy után, de neki nem. Abszolút hallgatása nem maradt észrevétlen, és emiatt még inkább heccelték, és még röhejesebbnek tűnt. Egyszer egy pornómagazint talált az iskolatáskájában, amit ismeretlen kezek csúsztattak oda, és biztos volt benne, hogy azért tették, hogy kiborítsák. Egész nap attól rettegett, hogy az egyik tanár megtalálja nála, és értesíti az apját. Ő nem úgy tartott az apjától, ahogy néhány másik gyerek a sajátjától. Nem félelem volt, amit érzett. És nem is bűntudat, amiért végül úgy döntött, hogy megtartja az újságot. Nem ez volt az oka, hogy nem számolt be apjának erről az incidensről – vagy más incidensekről. Azóta nem osztotta meg a dolgokat az apjával, amióta érezte, az ösztönök szintjén érezte, hogy neki kell megvédenie az apját a még több fájdalomtól.

Ha az anyja élne, Ada talán megmutatta volna neki a magazint. Talán együtt lapozták volna végig vihogva. Kezükben egy bögre forró csokoládét ringatva beszélgettek volna, belélegezve az arcuk felé áramló forró gőzt. Mert az anyja megértette a rendhagyó gondolatokat, a csintalan gondolatokat, a hold sötét oldalát. Egyszer félig viccesen azt mondta, hogy túl lázadó ahhoz, hogy jó anya legyen, és túl anyás ahhoz, hogy jó lázadó legyen. Ada csak most, miután ő elment, értette meg, hogy mindennek ellenére jó anya volt – és jó lázadó. Pontosan tizenegy hónappal és nyolc nappal ezelőtt halt meg. Ez lesz az első karácsony, amit Ada nélküle fog tölteni.

– Mit gondolsz, Ada? – kérdezte Mrs. Walcott váratlanul. – Egyetértesz ezzel?

Mivel Ada közben tovább rajzolgatott, egy újabb pillanatig tartott, amíg felemelte a tekintetét a pillangóról, és tudatosult benne, hogy a tanárnő rá néz. A haja tövéig elvörösödött. A háta megfeszült, mintha a teste olyan veszélyt érzett volna, amit ő még nem fogott fel. Amikor megtalálta a hangját, az olyan bizonytalanul bukkant elő, hogy abban sem volt biztos, hogy beszél-e egyáltalán.

– Tessék?

– Azt kérdeztem, hogy szerinted igaza van-e Jasonnek.

– Elnézést, tanárnő… de miben is?

Elfojtott kuncogás hallatszott.

– A családi ereklyékről beszélgetünk – válaszolta Mrs. Walcott fáradt mosollyal. – Zafaar említette a nagyanyja ládáját. Aztán Jason azt kérdezte, hogy miért mindig a nők azok, akik ragaszkodnak ezekhez a múltbéli szuvenírekhez és limlomokhoz. Én pedig azt szeretném tudni, hogy egyetértesz-e ezzel a megállapítással.

Ada nyelt egyet. Lüktetett a halántéka. A sűrű, nyúlós csend beszivárgott az őt körülvevő térbe. Elképzelte, ahogy szétfolyik, mint a sötét tinta a fehér horgolt terítőkön – azokon, amiket egyszer az anyja fiókjában talált szabályos kis négyzetekre vágva és selyempapír rétegek közé rendezve, mintha az anyja sem kidobni nem tudta volna, sem megtűrni maga körül.

– Bármi meglátás? – kérdezte Mrs. Walcott gyengéd, de állhatatos hangon.

Ada lassan, és anélkül hogy belegondolt volna, miért, felállt, hangosan csikorgatva a széket a kőpadlón. Megköszörülte a torkát, bár abszolút semmi elképzelése nem volt arra vonatkozóan, hogy mit mondjon. Az agya teljesen kiürült. Előtte a nyitott oldalon a pillangó, ami túl riadt és kétségbeesett volt ahhoz, hogy elmeneküljön, mégis felemelkedett a levegőbe, annak ellenére, hogy a szárnya, ami befejezetlen volt, és elmaszatolódott a széle, nem volt még elég erős ehhez.

– Nem… Nem hiszem, hogy mindig a nők. Az apám szintén ezt csinálja.

– Tényleg? – kérdezte Mrs. Walcott. – Pontosan hogyan?

Most már minden osztálytársa rá bámult, arra várva, hogy mondjon valami értelmeset. Néhányan rejtett szánalommal tekintettek rá, mások puszta közönnyel, amit ő jobban értékelt. Talaját vesztettnek érezte magát osztálytársai kollektív várakozása miatt, a nyomás egyre nőtt a fülében, mintha éppen víz alá merült volna.

– Tudnál nekünk mondani egy példát? – kérdezte Mrs. Walcott. – Mit gyűjt az édesapád?

– Izé, az apám… – mondta Ada akadozva, majd megállt.

Mit mondhatna nekik az apjáról? Azt, hogy időnként elfelejtett enni, sőt beszélni is, és egész napok teltek el úgy, hogy nem evett normális ételt, vagy nem ejtett ki egy egész mondatot a száján? Vagy azt, hogy ha tehetné, valószínűleg egész hátralévő életét a hátsó kertben, vagy ami még jobb, egy erdőben töltené valahol, kezét a baktériumoktól, gombáktól hemzsegő földbe mártva, és körülvéve az összes olyan növénnyel, amelyek egy pillanat alatt megnőnek és elpusztulnak? Mit mondhatna nekik az apjáról, amiből megértenék, milyen, amikor még neki is nehezére esett, hogy megértse őt?

Ezért csak egyetlen szót mondott:

– Növényeket.

– Növényeket… – visszhangozta Mrs. Walcott értetlen arckifejezéssel.

– Apám odavan értük – tette hozzá Ada sietve, és azonnal meg is bánta, hogy ezeket a szavakat választotta.

– Milyen cuki… rajong a virágokért! – jegyezte meg Jason csöpögő hangon.

Felszabadult nevetés hullámzott végig az osztályon. Ada észrevette, hogy még a barátja, Ed is kerülte a tekintetét; behúzott nyakkal és lehajtott fejjel úgy tett, mintha valamit olvasna a tankönyvében. Ada ekkor Zafaarra nézett, és meglátta a fiú ragyogó, fekete szemét, amit ritkán vetett rá, amint kíváncsian tanulmányozza őt. Tekintete már-már aggódónak tűnt.

– Nos, ez nagyszerű – mondta Mrs. Walcott. – De van olyan tárgy is, amit félt? Olyasmi, aminek érzelmi értéke van?

Ebben a pillanatban Ada semmi mást nem szeretett volna jobban, mint hogy megtalálja a megfelelő szavakat. Miért bujkáltak előle? Szúró fájdalom hasított a gyomrába, olyan éles, hogy pár másodpercig azt gondolta, levegőt sem tud venni, nemhogy beszélni. És mégis megszólalt, és amikor megszólalt, hallotta, ahogy ezt mondja:

– Ott van az a fa. Egy fügefa a kertben. Rengeteg időt tölt vele.

– Rendben, most már leülhetsz – mondta Mrs. Walcott.

Ada azonban nem engedelmeskedett. A fájdalom, mely a mellkasát vette célba, kiutat keresett. A mellkasa összeszorult, mintha láthatatlan kezek préselték volna. Minden összekuszálódott, az osztályterem finoman inogni kezdett a lába alatt.

– Istenem, milyen ciki! – súgta valaki elég hangosan ahhoz, hogy Ada is hallja.

Ada lehunyta a szemét, a megjegyzés a húsába mart és megégette. De semmi, amit osztálytársai tettek vagy mondtak, nem lehetett rosszabb, mint az a gyűlölet, amit abban a pillanatban önmaga iránt érzett. Mi volt a baj vele? Miért nem tudott válaszolni egy egyszerű kérdésre úgy, mint mindenki más?

Kisgyerekként imádott pörögni a török szőnyegen, amitől elszédült, és a földre rogyott, majd onnan nézte a világot, ami csak forgott és forgott körülötte. Még mindig emlékezett a kézi szövésű szőnyeg mintáira, amelyek ezer szikrává töredeztek. A szőnyeg színei egymásba folytak, a vörös a zöldbe, a sáfrány a fehérbe. De amit most átélt, az másfajta szédülés volt. Úgy érezte, csapdába esett, bezáródott mögötte egy ajtó, és annak rendje és módja szerint kattant a zár.

A múltban sokszor gyanította, hogy olyan szomorúságot hordoz magában, ami nem teljesen az övé. A természettudomány-órán tanulták, hogy mindenki örökölt egy kromoszómát az anyjától és egyet az apjától – hosszú DNS-láncokat több ezer génnel, amelyeket neuronok milliárdjai építenek fel trillióféleképpen kapcsolódva egymáshoz. A szülők mindezeket a DNS-láncok által hordozott genetikai információkat átörökítik az utódokra – a túlélésre, növekedésre, szaporodásra, a hajszínre, az orrformára vonatkozó információkat, sőt azt is, hogy kijönnek-e a szeplőid, vagy tüsszögni kezdesz-e a napfény hatására. De ez sem adott választ arra az égető kérdésre, hogy egy olyan megfoghatatlan és mérhetetlen dolgot, mint a bánat, szintén lehetséges-e örökölni?

– Leülhetsz – ismételte Mrs. Walcott.

Ada még mindig nem mozdult.

– Ada… Nem hallottad, amit mondtam?

Továbbra is állva maradva Ada megpróbálta visszafojtani a rettegést, ami betöltötte a torkát, és bedugította az orrát. Valami az éles, bántó napfény alatt hullámzó tenger ízére emlékeztette. Megérintette a nyelve hegyével. Csakhogy nem a sós tenger volt az, hanem a meleg vére. Elharapta belül a száját.

Tekintete az ablak felé siklott, amin túl a vihar közeledett. A tornyosuló felhők között látta a palaszürke eget és szeletnyi vérző bíbort a horizonton, ami egy teljesen soha be nem gyógyult régi sebre emlékeztetett.

– Légy szíves, ülj le! – hallatszott a tanárnő hangja.

Ám Ada ezúttal sem engedelmeskedett.

Később, sokkal később – amikor már megtörtént a legrosszabb, és egyedül volt éjjel az ágyában, és képtelen volt elaludni, és az apját hallgatta, aki szintén nem aludt, hanem a házban járkált – Ada Kazantzakisz felidézte ezt a pillanatot, ezt a rést az időn, amikor még azt tehette volna, amit mondtak neki, és visszaülhetett volna a székére, többé-kevésbé láthatatlannak maradva az osztályteremben mindenki számára, észrevétlenül és háborítatlanul; csinálhatta volna úgy a dolgokat, ahogyan ők, ha képes lett volna leállítani magát, és nem tette volna azt, amit ezután tett.

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

10 perc 38 másodperc

Becsület

A bolhapalota

Az építészinas

Éva három lánya

Az isztambuli fattyú

A szerelem 40 szabálya

A város tükrei

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Elif Shafak: The island of missing trees

Copyright © 2021 by Elif Shafak

Hungarian translation © Nagy Marietta, Sipos Kata, 2022

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Péntek Orsolya

Kézirat-előkészítő Zöldhegyi Sarolta

Korrektor Balázs Piroska

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 601 0 (epub)

ISBN 978 963 504 602 7 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.moobius.hu