Bauer Barbara

Kétszáz éves szerelem

részlet

Copyright © Bauer Barbara, 2019
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2019, 2026

Minden jog fenntartva!
Borítókép © Magdalena Russocka/Trevillion Images

Borítóterv Tillai Tamás
Szerkesztés Laik Eszter
Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 254 7

Jaffa Kiadó • jaffa.hu
2020

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Lángnyelvek törtek a magasba. Hatalmas erők korbácsolták fel a vizek nyugalmát, miközben hűvös szél borzolta az eget, és megremegett a föld. Aztán lassan minden elcsendesült. Mozdulatlanná lett a várakozás végtelen pillanata.

Gyermek született.

Kibújt anyja óvó öleléséből, hogy álmait a boldogság oltárára helyezze és változtasson a világ folyásán. Mert ez minden gyermek akarata…

Prológus

Szeged,
1728. július 23. másnapján

Ez a csend másként szólt. Nem volt hangja, mégis, aki jól figyelt, hallani vélte.

A korábban vad táncot járó falevelek mozdulatlanul várták a hajnalt, ahogy a Tisza szokatlanul tajtékzó hullámai is kisimultak. Elnémult a város. Csak a fogyó hold ragyogott hűvös, fehér fénnyel borítva az elszürkült szigetet. Ahol késő délután még kíváncsi, borzalomra éhes népek tülekedtek, hogy lássák a végső leszámolást a lelkükre veszélyt hozókkal, mostanra kihunyt az utolsó hang is.

A férfi mégis hallott valamit. Míg néhány órája az ujjongás keveredett a szörnyülködéssel, a tűz kegyetlen, pusztító ereje a torokból feltörő utolsó szólamokkal, most más hangokra lett figyelmes. Fuvallatként érkező, a hold fényében felszálló sóhajokra.

Könnyel áztatott arcát hamu fedte, a mellkasát fájdalom szorította. Fohászkodott, bár maga sem tudta, hogy kihez. Kiben bízhatna még?

Az egyik elszenesedett oszlop tövében nyüszített, markában kihűlt hamuval. Nézte, ahogy újra és újra átfolyik az ujjai között, mintha csak abban reménykedne, hogy valami csoda folytán életre kel.

Aztán valami újra hozzáért. Lágyan, az arca élét súrolva. Shhhhhh, hallotta.

Feltérdelt, úgy fülelt. Izzadt hátán hideg verejték folyt, de a felfoghatatlan gyász lelket tépő súlya mintha egy pillanatra enyhült volna. Mozdult a hold is, fénynyalábot küldve felé, majd a Tisza vizén át a szürke hamura ezüstcsillámokat szórva az oszlop mögé mutatott.

A férfi most a tarkóján érezte az érintést, egy finom mozdulatot, miközben a fülében gyengéden suttogott a hang. Szavak nélkül, mégis egyértelműen. Nem volt elég erős a lába, hogy felálljon. Most mégis valami hajtotta, hogy mozduljon, hogy kövesse a hangot, hogy engedjen az érintésnek.

A máglyák porrá lett hamutengerében kúszva vonszolta magát. Hívó szavak biztatták, láthatatlan lelkek adtak erőt akkor, amikor már minden remény elveszett.

Megdörzsölte a szemét az öklével. Remegve nyomta fel magát a földről, hátát az immáron mögé kerülő oszlopnak vetve. Eleinte a távolba nézett, mert nem tudta, mitévő legyen. De aztán tekintete ismét rátalált a hold fényének útjára, amit csak az oszlop és az ő teste tört meg. Ahol a fény szétterült, ott a szürke hamu, a fekete éj és a halottfehér nyomok között egy egészen élénk színű tárgyra lett figyelmes.

A férfi ellökte magát az oszloptól, és szinte rávetette magát a bordó színfoltra. Első pillanatban azt hitte, vér. Pedig a vér is hamuvá lesz, ahogy a csontok, zsigerek és a szív is. Eggyé válik a máglyával, a föld felszínével és a fényre érkező lepkékkel. Itt sem maradt semmi. Egy ruhafoszlány sem. Valami mégis ott hevert a szürkeségben, elterelve gondolatait a fájdalom pokol mélyére húzó erejéről.

Eltűntek a hangok, megszűnt az érintés. Talán sötétebb lett. Mintha a hajnal visszahúzódott volna, időt hagyva a férfinak, elodázva a város ébredését. A hold is összehúzta magát, csupán egyetlen törékeny fénycsóvát bocsátott a földre. A férfi a kezébe vette, amit talált. A bordó, bőrkötéses kis könyvecskét, amit Anna mindig magánál tartott. Ebben volt a tudománya, az összes receptje, amit anyjától és annak az anyjától kapott örökül. Ki tudja, hány évszázad tudása bújik meg benne. Ősök tudása.

Túlélte, amit senki és semmi más. Túlélte a tüzet.

Remegő kézzel oldotta ki a bőrzsineget a könyv oldalán, noha jól ismerte a tartalmát. Anna megmutatta neki. Vérrel, hamuval, tintával írt sorok voltak benne, göcsörtös és míves betűk. Szavak, amelyeknek már a jelentését sem tudhatja bárki, csak az arra hivatottak értik. Anna gyakran mesélt. Csak feküdtek a csillagos ég alatt, és a lány hosszú történeteket suttogott bele az éjszakába, olyanokat, amelyeket ő is csak hallomásból ismerhetett. És olyanokat, amelyek vele történtek meg, és amelyeket nem hitt volna, ha más mondja el.

Lapozott, pörgette a múlt lapjait, évszázadokon száguldott végig, míg végre elérte a keresett oldalakat. Az ujjai begyét szinte égették a betűk. Anna gyönyörű írása. Tudományának papírra vetett nyoma. A férfi szinte hallotta a penna hegye alatt a papír sercegését, látta a remegő gyertyalángot, és hallotta a lány szuszogását, miközben ír, arra figyelve, amit éppen csinál. Látta maga előtt kipirult arcát, és várta, hogy csillogó szemmel rápillantson, mielőtt becsukja a könyvet. De ezúttal nem nézett fel. Soha többé nem nézhet fel és nem vonhatja magához, nem csókolhatja kedvese szenvedélytől lángoló arcát, nem érintheti vágytól duzzadó, piros ajkát, mint egy érett barackot, óvatosan. Már nem dugja be a lány a kötényébe a könyvet, hogy karjai szabadon a férfi nyaka köré fonódjanak, már nem sóhajthatja a fülébe, mennyire szereti, és nem kívánhatja többé, hogy váljanak eggyé.

Ismét végigpásztázta a sorokat. Nem olvasta, hisz úgysem értené. Csak Anna kézjegyét figyelte, minden egyes betű ívét, játékát. Mélyet sóhajtott, mintha csak többet akarna érezni belőle, mintha megidézhetné vele a lányt. A nyitott könyvet a szívére szorította, és becsukta a szemét. De a nyugalmát ismét hangok zavarták meg. Egy újabb sóhaj és egy érintés, ezúttal kezének külsején. Lenézett a mellkasára, a testén nyugvó könyvre, az azt ölelő kezére, aztán zavartan körbekémlelt. Akárcsak néhány perce, úgy érezte, Anna van jelen, és ahogy elvezette a helyről, ahol összeomlott, ide, ahol megtalálta a kis könyvet, mintha most is mondani akarna valamit.

A hold fénye felé tartotta hát az írást, és pásztázni kezdte a sorokat. De nem értette. Beszélt ugyan latinul és németül is, valamennyit törökül is, fel is ismert egy-egy szót, de a szöveg mégis értelmezhetetlen volt. És nem csak a szavak. A rajzok és az ábrák, különféle jelek tették teljessé az irományt. Nem adta fel. Hitt Annában, érezte a bőrén és érezte a szívében, hogy van még valami. Feljebb ült, szemét összehúzta, hogy a furcsa, hajnali fényben élesebben lásson, és lapozott.

A betűk égették a szemét. Még nem látta mögöttük a szavakat, a szavak mögött a mondatokat, csak a vért és a szenvedéstől megtört, nehézkes sorokat. A véreddel írtad. A férfi végighúzta az ujját a sorokon, a megszáradt, kínok közt született íráson, miközben ott is fájdalmat érzett, ahol nem fájhat: a lelkében. Érezte, hogy könnyezik, hogy a betűk összemosódnak a szeme előtt, olvasni akart, de félt hallani Annát, ahogy ír, retteg, ahogy a hangok a tömlöc rideg falairól verődnek vissza. Félt, ha ismét látná lelki szemei előtt, már nem az írás okozta szenvedélytől lángoló gyönyörű arcot és nem a szerelemtől ragyogó szemeket látná, hanem a meggyötört, kegyetlen tortúráról mesélő tekintettel találkozna, összetört testtel, remegő kézzel. Félt a vérrel írt soroktól, de még inkább félt saját magától.

A szembesüléstől.

Hogy látnia kell, mit okozott.

Gondolataiba merülve száradtak fel a könnyei, és ahogy ismét a könyvre révedt, kitisztultak a sorok. Már nem égették a szemét, nem marták a testét. Hiszen eddig sem azok tették, hanem a lelkiismerete.

Még mindig sötét volt, a hold sem mozdult. Mintha megállt volna az idő. Semmi nem rezdült. Csupán egyetlen meleg légáramlat járta körbe Imrét, míg végül megpihent a vállán, és a férfi olvasni kezdett. Talán nem is a szemével, inkább csak hallotta a fülébe kúszó sorokat. Átjárta a testét, a lelkét, körbeölelte a szívét: Anna utolsó üzenete.

1. fejezet

Istenháta, kétszáz évvel később,
1928. július 23. éjjelén

Mindig azt mondták rólam, furcsa egy teremtés vagyok. És tudtam, mindez nem fejezi ki, amit valójában gondolnak rólam az emberek. Mégis szerettek, még ha sokan úgy vélték is, magával az ördöggel paktáltam le, amikor megszülettem.

Pedig én tudtam, hogy tévednek.

Azon a napon ugyanis, amikor minden megváltozott, jó néhány esztendeje éltem már. Talán igazuk lehet, és már korábban is furcsa voltam, de állíthatom, azon a bizonyos július 23-án ébredtem rá, más vagyok, mint a többi ember. Más, mint az anyám vagy az apám, akire nem is emlékszem. Vagy más, mint bárki itt, Istenhátán, az isten háta mögött.

Hát nekem is éppen ide kellett születnem. Az egyetlen faluba, ahol a legrégebben épült házak nem a templom köré sorakoztak fel, hanem mögé. A legenda szerint a falu neve egykor Istenháza volt, de bárki, akitől megkérdezték, hol lakik, úgy felelt, hogy az isten háta mögött.

De térjünk vissza arra a bizonyos napra.

Emlékszem, rekkenő hőség kínozta az embereket. Még az éjszakák sem hoztak enyhülést. Szívem szerint anyaszült meztelenül aludtam volna, de anyám nem engedte. Már évek óta nem élt, de a hangját gyakran hallottam, és nem akartam vele holtában is vitatkozni. Sosem értettem, mi a baja a mezítelenséggel. Igaz, volt egy kandúrunk, de fél szemére vak volt, egész nap a fáskamrában aludt, és nem törődött semmivel. Biztosan nem zavartam volna meg lelki békéjét csupaszságommal, ahogy a fiam előtt sem szégyelltem domborulatoktól duzzadó testemet és vörös szőrrel fedett kincsemet. Legalábbis anyám azt mondta, hogy az a legféltettebb kincsem. Ha szóba hozta, pimaszul mindig azt feleltem, hogy higgye el, vigyázok rá, mindig magamnál hordom, de ő ilyenkor csak legyintett, és úgy éreztem, azt hiszi, nem értem még az élet lényegét, és így nem is veszem elég komolyan. Talán igaza lehetett. Ezért emlékének adózva a hőség ellenére hálóruhába bújtam és nyakig betakaróztam, hogy a fehérre meszelt falak se láthassák testemet. A magamra húzott lepedő alól csak a lábfejemet dugtam ki. Meglepő módon álmomban éppen annak volt a leginkább melege. Mintha lángok mardosták volna mezítelen talpamat. Eleinte még csak csiklandozott, félálomban még az is megfordult a fejemben, hogy a kandúr osont be a szobába és ő dörgölődzik hozzám az ágy végében, de a kósza gondolat hamar el is illant, ahogy visszazuhantam mély álmomba. Ekkor már cseppet sem volt mókás az érzés, a legkevésbé sem hasonlított bizsergetéshez, mint inkább perzselő forrósághoz, ami égette a bőrömet. Mintha csak lángnyelvek csapkodták volna testemet, egészen a bokámig, aztán egyre feljebb és feljebb.

Hallani véltem a tűz pusztító hangját. A füst marta a torkomat, és éreztem az égett hús szagát. Egyre jobban körbevettek a lángok, miközben mozdulni sem tudtam, csak vergődtem, reménytelenül.

A lángok hangja elnyomott minden más zajt, még a gondolataimat is. Egyre magasabbra törtek, körbevettek. Égett alattam… a máglya.

Próbáltam sikoltani, menekülni, de képtelen voltam mozdulni. Mintha görcs szorított volna. Talán a csuklómnál, a hátam mögött, talán a bokámnál. Fogva tartott.

– Róza! – hallottam a nevem. Hogy lehet ez? Megközelíthetetlen vagyok, lángok strázsálnak körülöttem, amíg én a tűz magjában végleg hamuvá leszek. De a hang egyre csak jött, közelebb és közelebb, mígnem megragadta a karomat.

– Róza! – hallottam megint. – Ébredj már, az ég áldjon meg!

Egy férfi rángatott ki az ágyból és húzott maga után, miközben a fiamat maga előtt tolta. Hálóingben menekített ki az égő házból, kezemben a marhabőr táskámmal, amiért az utolsó pillanatban nyúltam vissza.

Mindig az ágy mellett tartottam, ahogy egykor anyám is. Benne volt minden, ami pótolhatatlan, ami az életemet jelentette. És a múltamat.

Kint aztán a földre rogytunk, mozdulni sem tudtam, csak néztem, ahogy az örökül kapott házat, amelyet egykor apám épített és ahol a halálát lelte, amelyben anyámmal éltem és ahol virrasztottam mellette, és ahol a fiamat láttam növekedni, lassan felemésztik a lángok.

A falu népe fejvesztve rohangált, mindhiába. Az apró ház, benne mindennel, ami az életünket jelentette, lassan eltűnt. Füstként szállt fel, hamuként hullott vissza, még utoljára bíborvörösre festve az ég alját.

Velünk senki nem törődött. A kufferembe kapaszkodtam, szorítottam. Ő mondta így, az anyám, és megfogadtam, ezentúl én sem mondom másként. Hisz nem maradt más a fiamon és a bőröndön kívül.

Ahogy csillapodtak a lángok, lassan a hisztéria is alábbhagyott. Látszólag én voltam a legnyugodtabb, hisz csak ültem ott és a kuffert szorongattam. Janó pedig engem. Szabad kezemmel a tizenegy éves fiam vállát markoltam, olykor a fülébe súgtam, hogy minden rendben lesz, ő pedig hitt nekem.

Ahogy láthatóan reménytelenségbe fordult az oltás, egyre többen sandítottak felénk, de egyelőre nem zavartak. A lelkiismeretük úgy diktálta, hozzanak még egy vödör vizet, tegyenek még valamit. Rám pillantva pedig azt gondolták, biztosan félek, a jövőmet latolgatom. Aggódom, hogy mi lesz velünk, hol töltjük a következő napot, hol folytatjuk az életünket. De ezek a dolgok eszembe sem jutottak.

Csak az álmom járt a fejemben.

Persze tudom, az éj leple alatt érkező gondolatok furcsa játékra képesek. Különösen, ha a külvilág hangjaival keverednek. Ó, hányszor dörömböltek anyámért az éjszaka közepén! Verték az ajtót, hogy Siessen már, Teréz, jön a gyerek! És anyám magára is kapta köpenyét, már a kuffer is a kezében volt, én még mindig mélyen aludtam, álmomban pedig lovak patái dobogtak, vagy a szívem kalapált, vagy éppen dobpergésre táncoltam, attól függően, hogy dörömbölt az ajtónkon az aggódó férj. Anyám felrázott, aztán már rohant is, én pedig alig értem utol.

Hihetném, hogy ezúttal is ez történt. Hogy a körülöttem lángoló ház hozott ily kegyetlen álmot. Hiszen már a szoba sarkából fenyegetőzött a vörös halál, már égett a gerenda az ágyam fölött, már éreztem a forróságot és füst fojtogatott. De tudtam, éreztem a lelkem mélyén, hogy ezúttal más történt. Lehet, hogy a testem ott feküdt az ágyon, de én… én valahol egészen máshol jártam.

Máglyán égtem! Még most is érzem a csuklómon a kötél nyomát, érzem a forróságot, a sercegő zsír szagát. A saját testemét.

Ösztönösen megdörzsöltem a csuklómat, ott, ahol a kötél nyoma sajgott. Oda is néztem, de persze nem láttam semmit. A gondolataimba merülve ültem ott, amikor valaki megérintette a vállam, majd kendőt borított rá. Mintha fáznék. Pedig dehogy fáztam. Az elhaló tűz közelében, a nyári forróságban, az álmom emlékével küzdve éreztem, ahogy a hátamra tapad a ruhám anyaga. De elfogadtam a gondoskodást.

– Gyere, lányom! – hajolt le hozzám Boris nénje, anyám öreg húga. – Ma nálam alszotok, aztán majd meglátjuk, mi lesz.

Nem vitatkoztam. Mentem vele, és húztam magammal a zokogó fiamat. Talán most eszmélt rá, mi is történt valójában. És én nem tudtam mást mondani, mint addig.

– Gyere, no, meglátod, minden rendben lesz!

Boris jó asszony volt, özvegy, gyermektelen. Örömét a macskáiban lelte, volt is belőle neki vagy egy tucat. Ráadásul akkora házban élt, ami még két családnak is elég lett volna. Nem kellett restelkednem, hogy a nyakára telepszünk, hisz ha úgy akarjuk, találkoznunk sem kell. Úgy gyanítottam, a ház hátsó részébe vezet majd be minket. Itt is volt két szoba és egy konyha, mindehhez külön bejárat. Ha éjjel ki kell menni az árnyékszékre, azzal sem zavarom, és akkor sem, ha telihold fénye mellett készítenék egy-egy gyógyító főzetet. Ugyanis tudtam, hogy nem csak egy éjszakára költözünk oda a magányos és idős asszonyhoz. Elkél neki a segítség és a gyerekhang a házban. Cserébe mit bánja ő, hogy osztoznia kell az illemhelyen.

Ebben a házban nőtt fel az anyám is, ahogy az ő anyja is. Meg annak az anyja is. Követni sem tudom, ki volt az első, aki rátalált erre az isten háta mögötti helyre. Állítólag Boris nénje tudja, őt mindig érdekelte az ilyesmi, különösen, miután megszülettem. Neki nem lehetett gyereke. És rajta még anyám sem tudott segíteni, pedig aranyasszonynak hívták még a környező falvakban is. Még a doktor is elismerte tudását. Olyan bába volt, amilyen én is akartam lenni: nagy tudású és bátor. De én más voltam. A tudást ugyan átvettem az anyámtól, mindent megtanított, amit lehetett, de az én bátorságom mégis máshonnan táplálkozott. Nemegyszer mondtam is anyámnak, hogy bennem az ősök ereje dolgozik, és néha nem is hagyja, hogy gondolkozzak. Döntenek helyettem. De anyám ilyenkor keresztet vetett, és azt mondta, hallgassak. Boris nénje csak furcsán nézett, és összeszorított ajkakkal bólogatott. Mint aki mondana valamit, de komoly önmegtartóztatással nem teszi. Ilyenkor rendszerint anyámra sandított, találkozott a tekintetük, és Boris nénje eliszkolt.

Azt hiszem, tartott az anyámtól.

Nem neheztelt rá, pedig anyám sok gyermektelenségtől félő asszonyon segített. Csak rajta nem tudott, és azt hiszem, Boris nénje sokáig tőlem várta a megoldást. Onnantól kezdve, hogy megszülettem, a kezébe vett és megfordított.

Hatalmas vihar kerekedett aznap éjjel. A semmiből csapott le ránk, villámokat szórt, hangos fényárba borítva az eget. Azt mesélik, Boris nénje félt az ég haragjától, reszkető kézzel tartott a kezében, várta, hogy végre hangot adjak, tette, amit az anyám diktált neki a szülőágyról. Olyan voltál, mint egy kis görcs. Apró és lila, ráncos méregzsák. A szemembe néztél, de nem úgy, ahogy egy újszülött néz. Te a tekintetemet kerested, mint aki azt kérdezi, hát ez meg kicsoda? Aztán anyád rám parancsolt, fordítsalak meg és paskoljam meg a hátad. Hát lányom, majd eldobtalak… És Boris nénje nem mesélt tovább, mert az anyám ráripakodott. Persze tudtam, hogy a hátamon lévő foltról akart beszélni, de soha többé nem hozta szóba. Ott egy folt, és kész. Nem kell vele foglalkozni. Mindenesetre úgy éreztem, érkezésem reményt adott neki. Alig várta, hogy felnőjek, hogy kitanuljam a mesterséget. Egyszer még azt is hallottam, hogy könyörög az anyámnak, hadd beszéljen velem, hadd ossza meg velem a bánatát. De
anyám nem engedte. Azt mondta, kicsi vagyok még ehhez. De mire megnőttem, Boris nénje férje távozott az élők sorából, ő pedig beletörődött a gyermektelenségbe.

Kimerülten érkeztünk a házhoz. Janó úgy kapaszkodott belém, hogy szinte húznom kellett. Fejét a karomra hajtotta, talán el is aludt menet közben. Jó érzéssel léptem be a kertbe. Szerettem. Kisgyerekként sokat időztem itt, most is olyan volt, mintha hazaérkeztem volna. Szerettem az udvart és a házat is, de legjobban az bűvölt el, ahogy a templom tornya árnyékot vetett a kertre ősztől tavaszig, amikor a nap nem járt olyan magasan.

Egyenesen hátramentünk, a kisházba. Itt lakott a nagyanyám, miután Boris férjhez ment. Neki építette Boris férje, a Feri, mert nem akartak egy fedél alatt élni, de ennél messzebb sem. Szebb lett, mint az elülső ház, igazi kis nagyanyólak. Imádtam itt lenni. Süteményszagú, meleg otthon volt, tele a nagyanyám keze munkájával, színes szőttesekkel, csálé kerámiákkal, makraméban logó futónövényekkel. És egy bekeretezett oklevéllel, amit elolvasni ugyan nem tudtam, de a nagyanyám nagyon büszke volt rá.

Egyetlen búbos kemencéje nem csak meleget adott. Itt sült a legfinomabb kenyér és kalács, amit valaha ettem. A nagyanyámról nincs is más kép az emlékezetemben, csak olyan, ahol a kemence közelében áll. Ahogy a kendőt igazgatja a fején, de a kisujjával, mert a többi lisztes. És ahogy hatalmas zsebkendőjét visszagyűri a köténye zsebébe, miután megtörölte vele a homlokát, aztán dagaszt tovább.

Néha nekem is megengedte, hogy a tésztához nyúljak, de mindig hozzátette: érzéssel, lányom! De nem élvezhettem sokáig a társaságát. Ő is meghalt. És vele halt meg a nagyapám is. Valójában jóval a születésem előtt, amikor még az anyám is kislány volt, de nagyanyám annyit mesélt róla, hogy úgy éreztem, ott van köztünk. Aztán a nagyanyám hangjával együtt távozott.

Ahogy beléptünk a kisházba, egy rövid pillanatra felsejlett bennem az emlék, az illatok, a hangok… az egyik lábát húzta kissé. Becsuktam a szemem. Hallottam, ahogy a papucsa talpa a padlót súrolja, közelít az ajtóhoz, mindjárt kilép a kisszobából.

Boris nénje hangja hozott vissza.

– Megvetem az ágyat – szólt rekedten. Egész úton nem beszéltünk, én most is csak bólintottam. Néztem, ahogy a kisszoba ajtajához lép. Kinyitotta, én pedig nyújtottam a nyakam, mintha abban reménykednék, a nagyanyám valóban ott áll. Aztán mosolyogva megráztam a fejem, és Janót a szoba felé vonszoltam.

Kimerülten zuhant be az ágyba. Addig simogattam a halántékát, amíg zaklatott álmot láttam körülötte. Nem tudtam, mi játszódik le benne, de egyelőre nem akartam beszélgetni. Az alvásnál nincs jobb gyógyír. Hadd rendeződjenek a gondolatai, eméssze meg a szörnyű képeket, hisz lesz még alkalom beszélgetni. Amikor ő szeretné. Nem az a típusú gyerek, akiből bármit ki lehet húzni, ha ő nem akarja, viszont nem rest kérdezni.

Miután Janó arca kisimult és a szuszogása is egyenletessé vált, magára hagytam. Finom kávé illata csalogatott a konyha felé.

– Maradhattok, ameddig csak akartok – vágott bele Boris nénje, még mielőtt leültem volna. – Itt van minden. Ruha is, bőven, csak át kell kissé alakítani. Milyen jó, hogy nem dobtam ki az összeset – merengett el a távolba. Ilyenkor nagyon hasonlított anyámra. Egykor vörös volt, mint ő, amit mára az ősz tincsek egészen megbolondítottak. Pufók, kerek arca mindig olyannak tűnt, mintha mosolyogna. Pedig valójában keveset mosolygott. De a szeme mindig csillogott, az arca mindig fénylett, és a haja mindig kócos volt. Folyton úgy festett, mint aki a szénakazalból ugrott ki, pedig nála makulátlanabb asszonyt keveset ismertem. Talán anyámat, aki még vörös, göndör hajzuhatagát is képes volt rendezni. De mindkettő zömök volt és alacsony, nagyhangú és zsémbes. Akárcsak a nagyanyám. Ebben nagyon hasonlítottak. Engem sokkal szelídebb vonásokkal áldott meg az ég. Noha vörös voltam, de kevésbé sprőd, ráadásul magas és vékony. Állítólag ebben apámra ütöttem. Nem tudom.

– Majd lassan kiderül, mi az, ami hiányzik – folytatta, én pedig csak bólintottam válasz helyett. – Itt a fiad és itt a kuffered. A többi pótolható – állapította meg, és öntött egy csészével a kávéból.

Úgy éreztem, mintha az életet tölteném vissza magamba, ahogy a keserű, forró italt nyeltem.

– Ne olyan mohón, Róza! – szólt rám Boris nénje a maga jellegzetes, éneklő stílusában. Különösen akkor hullámzott a hangja, ha pörölt. Éppen, mint az anyám. Mintha a tenger tajtékozna és rajta közelítenének a szavak. Hol fent, hol lent, míg a végén becsapódnak. Azonnal le is tettem a csészét és törtem egy falat kenyeret, mert már szinte hallottam a folytatást, ami nem is váratott magára.

– És egyél egy falatot, mert megmarja a gyomrodat a fekete – mondta, mert mondani akarta, azzal nem is törődve, hogy már a számban van az a bizonyos falat. De így neki lett igaza.

– Visszamegyek a házhoz, még mielőtt Janó felébred – avattam be nem túl messzire mutató tervembe. Még mindig nem tudtam előbbre gondolkodni. Hol az álmom járt a fejemben, hol semmi. Mintha kifüstölték volna a gondolatokat a homlokom mögül.

– Van sejtésed, ki tehette? – kérdezte, és összeszűkült szemmel várta a válaszomat.

– De Boris nénje, miért gondolod, hogy szándékosság van mögötte? – döbbentem meg. Ez bennem fel sem merült. De az idős asszonyt nézve hirtelen elgondolkodtam.

– Én nem tudom – rántott egyet a vállán. Ah, ezt mennyire gyűlöltem. Ő is és anyám is nagyon értettek ehhez. Betenni az ember fülébe a bogarat, aztán ártatlanul továbbállni. – Csak ez is egy eshetőség – folytatta félvállról. – Vagy tán égni hagytál a nyitott ablak mellett egy gyertyát?

– Nem! – vágtam rá. Jaj, mintha más oka nem is lehetne a tűznek! Csak ez a kettő.

– A gyűlölete már idáig fajult! Látod? – Csak nem hagyta abba, de már rám sem nézett. Az abrosz mintáját bűvölte.

Nem akartam ezt tovább hallgatni. Felpattantam az asztaltól, még a kávét is ott hagytam. A vállamra terítettem Boris nénje füstszagú kendőjét, és kiloholtam a házból.

Már nem volt üres a fejem. Cikáztak benne a gondolatok. A múlt képei takarták előlem a járda töredezett köveit, lépteim kopogása az ébredő utca zaját. Többen rám köszöntek. A legtöbben már tudták, mi történt az éjjel, megszólítottak volna, de inkább elálltak az utamból. Nem tudom, milyen látványt nyújthattam, talán azt hitték, megbolondultam, de hagytak rohanni. Futottam végig a falu legrégebbi utcáján, távolodtam a templomtól.

A reggeli fényben kegyetlen volt viszontlátni a házat. Az égnek meredő, elszenesedett falakat, a szobába beomlott, összeégett tetőt, a konyha romjait, ahol néhány vaslábason és cserépedényen kívül semmi sem maradt épen.

Nem tétováztam. Beléptem az ajtón, ami tegnap még védelmet nyújtott, de ma már csak nyomokban emlékeztet egykori szépségére. Apám készítette ezt is, mint mindent, ami az otthonunkat jelentette. Szép ajtó volt, fenyőből, a közepén apró, szív alakú ólomüveggel. Elnagyolt, mégis tetszetős, beengedte a fényt, narancssárgán ragyogott. Most a földön hevert, ezer darabba törve. Megreccsent a talpam alatt.

A szobába léptem. Itt ütötte fel utoljára a fejét a tűz, de miután itt minden fából volt, a sok kelméről nem is beszélve, mindent hamu fedett. A konyhát és a kamrát sem kímélte a pusztítás, a hátsó szobának pedig még a falai is bedőltek. Körbejártam, de semmit nem találtam, amit magammal vihettem volna. Mire mennék egy meghajlott merőkanállal vagy egy feketére égett lábossal? A mozsaramon nem fogott a tűz, de ahogy a kredenc kiégett alóla és a földre zuhant, elrepedt és kettétört.

Büdös volt a ház, marta a torkomat. Hirtelen megint az álmom jutott eszembe. Aztán Boris nénje hangja, amint hazafelé motyogott hajnalban. Éppen ma, mondta, aztán nem szólt többet. Bevallom, sosem követtem a napokat, sosem tudtam, hanyadika van éppen. Törtem a fejem, mert most sem volt ez másként. Azt tudtam, hogy milyen nap van, a hold éppen csak nőni kezdett, de hogy hanyadika, arról fogalmam sem volt. De mindegy is, se születésnapról, se más fontos napról nem tudtam, ezért eleresztettem Boris nénje megjegyzésének emlékét a fülem mellett.

Még egyszer, utoljára megálltam a ház közepén. Lehunytam a szemem. Búcsúznom kellett, anélkül nem mehetek.

Hagytam, hogy elárasszanak az emlékek. Fentről érkeztek, mint a zápor, fénnyel borítottak, bearanyozták a lelkemet. A gyerekkorom elevenedett meg, amit ezek a falak őriztek, és most a szívemben találtak örök nyugalomra. Mintha távoli ködből jőve minden életre kelt volna, egy utolsó pillantást vetve rám. Még apám arca is megelevenedett, pedig rá már egyáltalán nem emlékeztem. Hisz alig voltam kétéves, amikor utoljára láthattam. De most láttam nyílt tekintetét, a szeméből áradó szeretetet. Ahogy anyámra pillantott, ahogy engem ölelt. Hát ezt érzem! – futott végig rajtam a borzongás. Most értettem csak meg, milyen erővel él bennem apám szeretete. Kísér.

Pörögtek az évek, mintha csak egy regény lapjain érkeznének egymás után, mígnem az utolsó oldal elfedte az előző nap emlékét. Füst és korom szaga váltotta fel a korábbi pillanatok édeskés illatát. Nem tudom, mennyi ideig állhattam ott, a ház közepén, de amikor kinyitottam a szemem, megszédültem. Nem volt miben megkapaszkodnom.

Kellett egy perc is, hogy elinduljak. El akartam menni, vissza sem akartam nézni. Csak nem rágódni, okokat keresni. Továbblépni. Emeltem a lábam, néztem előre, indultam, de valami nem engedett. Hát jó, legyen! – morogtam, és megfordultam. Talán el kell köszönni, meg kell köszönni. Tán még azt is éreztem, ahogy meghajolok a múltam előtt. Bárhogy és bármi történt is, itt vagyok, élek és rajtam áll, merre megyek tovább. Lógott a fejem, tódult bele a vér, a fülemben dübörgött. Jólesett. Éreztem, ahogy a vállam előreesik, ahogy a hátam kilazul. Ahogy elerednek a könnyeim. Mindenért hálás vagyok! Rádöbbentem, hogy apám és anyám szerelme az, ami kísér. Kiégett házamban derékban meghajolva döbbentem rá, mit is akarok igazán.

De miért pont most és miért éppen itt? – gondolkodtam, ezúttal már felegyenesedve. És miért kellett porrá égnie az életemnek ahhoz, hogy minderre rájöjjek?

A semmivé lett életem okozta szomorúság és a szívemben talált gazdagságom feletti öröm homályosította még mindig a szemem, amikor a nagy szürkeségben, a hamuban észrevettem valamit. Valami oda nem illőt. Gyorsan mozdultam. Már nyoma sem volt az iménti szédülésnek, bizonytalanságnak. Szinte vetődtem, térdre rogytam, hogy mielőbb érte nyúlhassak, mintha csak attól tartottam volna, ahogy megjelent, el is tűnhet.

Felkavartam a port, marta a szemem és a torkom. Kormos kezemet a ruhámba töröltem, mielőtt a kezembe vettem.

Más volt a tapintása, mint amire számítottam. A bőr meleg, még ha élettelen is, de ez hideg volt, szinte jeges. Mégis égette a kezem, bizsergett a bőröm, egészen a könyökömig nyilallt. Fel kellett egyenesednem, húzta a hátam, a gerincemen cikázott végig, a torkomat szorította, majd amilyen váratlanul söpörtek rajtam végig az érzések, olyan hirtelen távoztak, nyugalmat hagyva maguk után. Hangos sóhajjal préseltem ki magamból valamit, ami bent rekedt.

Végtelen nyugalom kerített hatalmába, és már a tapintás sem volt hideg. Átvette a kezem melegét.

Fényes volt, furcsán tiszta. Talán kissé kopott, patinás, amilyenné a bőr válik az idők során. Bordóra festett marhabőrrel borított könyvecske, oldalán elvékonyodott, sodrott zsineggel, mely ugyanabból az anyagból készült, mint a borítás. Itt-ott már megnyílt a sodrás, leleplezve a hasított bőr eredeti, fakó színét, ahogy a könyv gerincén is elővillant egy vékony hasadás mentén.

Megremegett a kezem, ahogy a zsineghez értem. Éreztem, ahogy a szívem egyre hevesebben ver, és az arcom kipirul. Mégis odáztam a pillanatot. Talán féltem, bár nem voltam ijedős fajta. Inkább csak meg akartam élni a megmagyarázhatatlant. Hogy itt termett a semmiből valami, amit még sosem láttam, mégis úgy éreztem, erre vártam. Erre a pillanatra. Még az is átfutott a fejemen, hogy a tűz is ezért volt. Így kellett történnie. Ha pedig így van, akkor ez a könyv… Nem találgattam tovább. Meghúztam a zsineget, és egészen megbabonázott a lehetőség: kinyithatom.

Leültem a sarkamra, és a könyvet az ölembe engedtem. Néztem egy darabig, egyik kezemmel tartottam, a másikkal végigsimítottam a felületén. Aztán az ujjaimat becsúsztattam a borító pereme alá, a bőröm a lapokat érintette. Felnyitottam.

Betűk sorjáztak a szemem előtt. Kusza írás, szép, míves betűk, amelyek első olvasásra nem álltak össze szavakká.

Lapozni kezdtem, futottam át az oldalakat, és úgy éreztem, szél süvít körülöttem. Száguldottam, miközben egy helyben ültem, múlt az idő, miközben egy perc sem telt el. Messziről indultam, távol maradtam, megmagyarázhatatlan érzések kavarogtak körülöttem. Mégis, mintha egyszeriben beszippantottak volna a sorok. Különösen az utolsó oldal göröngyös betűi.

Olvastam a szavakat, lassan, tagoltan, el ne mulasszak egyet se. Belevesztem. Egy másik világba kerültem, szenvedéllyel teli boldogságba. A betűknek hangja lett, sóhajtottak, dobbantak, miközben könnyeket csaltak a szemembe. Sosem olvastam ehhez foghatót.

Mégis, volt benne valami nyugtalanító. Mintha nem tintával született volna az írás, mintha fájdalommal teli, keserédes íz járná át. Az öröklétnek szólt, mégis búcsúzott, simogatott, mégis szaggatott.

Újra és újra elolvastam, szinte már anélkül tudtam, hogy bele kellett volna pillantanom. Miközben nem győztem betelni vele és felváltva tört rám a sírás és a nevetés, repített tovább. Ültem romba dőlt életem közepén, és olyan boldogság járt át, mint talán soha korábban. Úgy éreztem, új esélyt kaptam az élettől. Nem tudtam volna megfogalmazni, pontosan mire, és valójában azt sem, merre találom az utat, amin elindulhatok, de tudtam, zsigereimben éreztem, hogy ott van előttem, csak észre kell vennem.

Elgémberedett tagokkal álltam fel. Megtántorodtam, aztán körül sem néztem újra, és elindultam. Kész voltam elhagyni a házat, kész voltam az új életre, ami – biztos voltam benne – vár rám.

Még mindig a furcsa kézírás és a megindító sorok jártak az eszemben elterelve figyelmemet a külvilágról, amikor a hátam mögül ismerős hang szólított.

– Róza!

– Miklós! – pördültem meg.

Nem tudom, miért, de a könyvet a hátam mögé rejtettem. Talán Boris nénje szavai miatt, amit róla mondott. Bizalmatlanul méregettem az előttem álló férfit. Mit keres itt?

Az arcát fürkésztem, miközben hallottam a nagynéném rekedt hangját: „A gyűlölete idáig fajult. Vagy tán égni hagytál egy gyertyát?”

– Annyira sajnálom… – kezdte, de mint aki szavakat sem talál, nem folytatta, csak a házra meredt.

– Köszönöm – hebegtem, és menni akartam, kikerülni őt és elrohanni. Hát minek kellett idejönnie? Az elmúlt perceket tönkretennie? Szerettem volna ismét elolvasni az üzenetet, hogy az imént talált reményt visszakapjam. De ő elém állt.

– Róza, ha tudok segíteni valamiben… – Megint nem fejezte be a mondatot.

– Nem! – vágtam rá. – Már így is éppen eleget segített – tettem még hozzá, és kikerültem. Ám éreztem, hogy utánam nyúl és megragadja a karomat.

– Róza, ugye nem hiszi, hogy én tettem? – kérdezte, majd a fejét csóválva, gúnyosan nevetni kezdett. – Biztosan az a vénasszony duruzsolt a fülébe, igaz?

– Hagyjon békén! – ráztam le a kezét.

– Ezek szerint igaz! – szűkült össze a szeme. – Vallja be, azt hiszik, hogy idejöttem és magukra gyújtottam a házat? – állt még mindig szorosan előttem, majd egész közel hajolva folytatta. – Hát minek képzel engem, Róza? – sziszegte. A leheletét az arcomon éreztem, a szemei szinte égették az enyémet. – Meg is halhattak volna!

– Hisz kívánta már a halálomat, vagy tán nem emlékszik? – vágtam vissza.

– A magáét talán igen, de a fiáét nem. Ő nem tehet semmiről. – Megint éreztem, hogy megszorít. Az ujjai a bőrömbe mélyedtek. – Egy szerencsétlen félárva, akinek az apja ott maradt a fronton. Akivel az anyja hempergett egyet, mielőtt az bevonult.

– Hallgasson! – ripakodtam rá. – Mit tudja maga, mi történt valójában?

– Nem tudom – lépett hátra, talán hogy jobban szemügyre vehessen. Ahogy én is őt.

Még mindig éppen úgy festett, mint amikor először láttam. Persze nem a nyurga, pattanásos kisfiúra gondolok, hanem amikor felnőtt férfiként pillantottam meg először. Izmos volt, olyan lapos hassal és keskeny csípővel, amilyet ritkán lát az ember. A válla viszont oly szélesen feszített, mint egy oszlop, ami tart valami igen súlyosat. És tartott is. Ragaszkodott a haraghoz, amit érzett. Miklós a legmakacsabb ember, akivel valaha találkoztam. Konoksága és elvei az arcára is kiültek. Nyomot hagytak a szemöldöke közötti két mély, függőleges árok képében. Micsoda kettősség! – gondoltam. Biztos voltam benne ugyanis, hogy a keserűség és a gyűlölet mellett van benne valami egészen más, amit sohasem mutatna meg.

Ha visszagondoltam, képtelen voltam felidézni érzelmek nyomát. Láttam aggódást a szemében, de mielőtt kiült volna az arcára, utasításokat adott, cselekedett, hogy leplezze az érzéseit. Láttam haragudni, láttam búcsúzni, de sosem láttam… szeretni. Pedig ott voltam, amikor elköszönt a feleségétől. Megszorította ugyan a kezét, megcsókolta a homlokát, de nem hagyott hátra egy mosolyt, egy biztató pillantást. Emlékszem, fel is ajánlottam, magukra hagyom őket, de anélkül távozott, hogy visszanézett volna.

Mégis, volt valami a tekintetében, ami felborzolta a kedélyemet. Amitől összeugrott a gyomrom, ha megláttam, bármennyi idő telt is el.

Néztem a ráncot a homloka közepén, a szakadékot, ami kettéválasztotta az arcát, és ami elnyelte az érzelmeit. Volt idő, hogy tudni akartam, mi történhetett vele. Miért ilyen? Talán az anyja halála vagy az apja természete ölte ki belőle az érzelmeket?

Merengésemből a hangja hozott vissza.

– Nem tudom, és nem is érdekel – válaszolt.

Hát persze. Nem is érdekli. Bezárkózott, senkivel nem beszél. Az emberek pedig egy idő után békén is hagyták. Sokan megváltoztak, akik túlélték a háborút. Visszatért ugyan a testük, de annyi borzalom és halál után, amivel ott találkoztak, más emberek lettek. Őt pedig itthon sem várta más, mint rossz hír.

– Akkor hagyjon békén! – mondtam. – Minek jött ide egyáltalán? Hogy lássa a nyomorom? – mutattam magam mögé. – Hát tessék! – Ezúttal én hajoltam egészen közel az arcához. – Nézze meg jól! Aztán nézzen meg engem – léptem hátra, hogy jól lásson. – Mert most utoljára lát fáradtnak, kisírt szemekkel. Nem hagyom, hogy felemésszen a gyász és remetévé tegyen.

– Gyász? – nevetett fel gúnyosan. – A háza égett le, Róza! – Szinte már kiabált, én pedig megkerültem és elindultam. Rohantam, de ő nem hagyott. Hosszú lépteivel könnyedén mellettem termett. – Én a pokolból tértem vissza, onnan, ahol a test előbb szakad ezer darabra, mint hogy a találat hangját felfogná az ember. Ahol nem tudja, hogy a vére ízét érzi a szájában, vagy a körülötte pusztító halálét.

Megálltunk. Ezúttal nem szorított, hozzám sem ért, csak a tekintete hatolt belém.

– De túléltem. Siettem haza, hogy felejtsek. Azt hittem, kaptam egy esélyt. De nem találtam mást, mint egy üres házat. Apám pipáját a szobájában az asztalon. És egy bevetett ágyat a hálómban. Kimosott ágyneműt, eltüntetett nyomokat, fehér lepedőkkel letakart múltat. – Ekkor már halkan beszélt. – Ez várt itthon, és két sír. Az apámé és a feleségemé. A fiam még csak meg sem születhetett.

Émelyegni kezdtem. Szédültem, de igyekeztem erőre kapni. Nem ájulhatok el.

– Ha egyáltalán fiú lett volna… – tette még hozzá. – De talán jobb is így. Talán szeretni sem tudtam volna, ahogy apám sem tudott szeretni engem. Kötelességből nevelt fel.

Egyikünk sem szólt. A földet bámulta, aztán anélkül, hogy felnézett volna, újra megszólalt.

– Ez csak egy ház, Róza – mondta egészen halkan. – Magától nem vett el mindent az élet.

Tőled sem! – feleltem volna, de nem tehettem.

Végre rám nézett. Megnyugodott a tekintete. Már nem gondoltam, hogy ő gyújtotta fel a házamat, bár azt hiszem, ha Boris nénje nem morog, én ilyet sosem feltételeztem volna.

Felidézni sem tudom, mikor beszéltünk utoljára. Miután visszaért, volt néhány próbálkozásunk, de képtelenek voltunk szót érteni egymással. Azt hiszem, szerette volna, ha mindent elmesélek, de talán a mai napig nem állt rá készen. És én is el akartam mondani mindent, csakhogy túl sok idő telt el. Túl régen történt.

Köszönetem szól…

Lányomnak, Anyukámnak, nagymamáimnak, dédanyáimnak… mind itt vannak. Itt vagy már másutt, de összenéznek, segítenek, velem vannak.

Etyek asszonyainak, akik a nagymamám segítségével hozták világra gyermekeiket a bábánál, akit a mai napig a titkos keresztanyaként emlegetnek.

Anyukámnak, aki egy bába mellett nőtt föl, szülőotthon volt az otthona, szülésznő lett, a gyógyfüvek mágusa. És a legcsodálatosabb anyuka.

De nem hagyhatom ki a férfiakat sem. Méghozzá a két legfontosabbat. Apukámat, aki jó magasra tette az apa-, a férj-, a férfikép lécét, amikor az eljövendőről ábrándoztam, és a férjemet, az egyetlent, aki megütötte a mércét. Aki nemcsak az örök szerelem, hanem a legfőbb támaszom. Mert ismeri minden tulajdonságomat, a legrosszabbat is, és azzal együtt szeret.

A kislányom azt kérdezte, ő most is a segítségemre volt-e. Igen, hisz ő az az életemben, aki eljött, hogy változtasson a világ folyásán, és szebbé tette azt! Minden egyes napját, amióta csak megfogant. Köszönöm!

Köszönöm a Jaffa Kiadó csapatának, mindannyiótoknak, a betűvetéstől a szerkesztésig, a belívtől a borítóig, a közös álmodozáson át a megvalósulásig, hogy szívvel-lélekkel együtt dolgozunk.

És köszönöm az Olvasóimnak, szerte az országban, hogy ennyire szeretitek a történeteimet!

Bauer Barbara

Tartalom

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

Epilógus

Utószó

Köszönetem szól…

Jegyzetek

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Tangerine – SIL Open Font License