Michael J. Sandel

Az érdem zsarnoksága

Mi történt a közjóval?

Budapest, 2024

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
Michael J. Sandel: The Tyranny of Merit: What’s Become of the Common Good?
Copyright © 2020 by Michael J. Sandel
This edition is published by arrangement with Creative Artists Agency.

Magyar kiadás:
© MCC Press Kft., Budapest, 2024
© Tóth Bálint Péter

Fordította: Tóth Bálint Péter
Lektorálta: Pap Milán

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is

ISBN 978-963-644-019-0 (print)
ISBN 978-963-644-063-3 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős vezető: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Pál Zsombor Szabolcs
Szerkesztette: Gángoly Attila
Korrektúra: Luca Anna
Borítóterv: Papp Rita

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Előszó

BEVEZETÉS

A felvételi

GYŐZTESEK ÉS VESZTESEK

„NAGYSZERŰ, MERT JÓ”

Az érdem rövid erkölcstörténete

A FELEMELKEDÉS RETORIKÁJA

KREDENCIALIZMUS

Az utolsó elfogadható előítélet

SIKERETIKA

A VÁLOGATÓGÉP

A MUNKA ELISMERÉSE

KÖVETKEZTETÉS

Az érdem és a közjó

Név- és tárgymutató

Kikunak szeretettel

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Hálás vagyok, hogy a könyvben szereplő kérdéseket több alkalommal is lehetőségem nyílt megvitatni kollégáimmal: a Harvard Egyetem Kormányzástani Tanszékének politikaelméleti kollokviumán, ahol Jonathan Gould igényes kommentárokat fűzött a munkához, a Harvard Law School nyári kari műhelyében, ahol Richard Fallonnal, Terry Fisherrel, Yochai Benklerrel és Ben Sachsszal folytattunk élénk eszmecserét, valamint a Harvard Mahindra Humanities Center „Művészet, populáris kultúra és polgári élet” című kari szemináriumán, amelyet feleségemmel, Kiku Adattóval együtt vezetek.

A 2019 őszi félévében tartott „Meritokrácia és kritikusai” című szemináriumomon az egyik leglelkesebb és legérdeklődőbb egyetemi hallgatói csoport vett részt, amellyel valaha találkoztam. Mindannyiuknak köszönettel tartozom, amiért segítettek még alaposabban megérteni a könyvben szereplő témákat. Daniel Markovits, a Yale Law School tanára, akinek a meritokráciáról szóló könyvét feldolgoztuk a szemináriumon, egyik alkalommal csatlakozott hozzánk, és olyan emlékezetes beszélgetést tartottunk, amelyből a hallgatók és én is sokat tanultunk.

Szerencsés vagyok, mert a könyv egyes részeit előadásokon, majd viták keretében számos izgalmas tudományos és a nagyközönségnek szóló rendezvényen bemutathattam: a Notre Dame Egyetemen rendezett politikai filozófiáról szóló Niemeyer-előadások részeként, a bilbaói Deusto Egyetem Garmendia-emlékelőadásának keretében, a berlini Amerikai Akadémia Airbus-előadásán, a londoni Royal Society for the Encouragement of Arts, Manufactures and Commerce-en, a bécsi Bölcsészettudományi Intézetben, a velencei Giorgio Cini Alapítvány Reset Dialogues on Civilization elnevezésű rendezvényén; a Londoni Közgazdasági és Politikatudományi Iskola Marshall Intézetében; a Northwestern Egyetem demokratikus programokról tartott konferenciáján és a Harvard Egyetemen rendezett első francia napon. Hálás vagyok a hallgatóságnak és a beszélgetőpartnereknek az alkalmakon tanúsított aktív részvételükért.

Szeretnék köszönetet mondani Elizabeth Andersonnak, Moshe Halbertalnak, Peter Hallnak, Daniel Markovitsnak, Cullen Murphynek és Samuel Schefflernek a könyv bizonyos aspektusairól folytatott hasznos beszélgetésekért és levélváltásokért, Charles Petersennek, amiért megosztotta velem doktori disszertációjának a meritokráciáról és a felvételiről szóló fejezeteit, Aravind „Vinny” Byjunak a kutatásaim során nyújtott kiváló segítségéért, továbbá Deborah Ghimnek, a Farrar, Straus and Giroux munkatársának figyelmes szerkesztői támogatásért. Köszönettel tartozom ügynökömnek, a tántoríthatatlan Esther Newbergnek a New York-i ICM Partnersnél, valamint londoni Curtis Brownnál dolgozó Karolina Suttonnak, Helen Mandersnek és Sarah Harvey-nak.

Nagy öröm, hogy immár harmadszorra adhattam ki könyvet az FSG-nél, hála Jonathan Galassi, Mitzi Angel, Jeff Seroy és Sheila O’Shea intellektuális és írói érzékenységének. Külön köszönettel tartozom Eric Chinskinek, aki briliáns szerkesztőként már a könyv megírása előtt megértette, mi a célom, és a későbbiek során is mindig ellátott bölcs tanácsokkal. Mélységes hálával tartozom továbbá Stuart Proffittnak, brit kiadóm, az Allen Lane/Penguin méltán elismert szerkesztőjének, aki Erichez hasonlóan alaposan megkritizálta az összes fejezetet. Mivel az Atlanti-óceán mindkét partján ekkora szerkesztői gondoskodásban részesültem, aligha maradt mentségem a könyvben előforduló esetleges fogyatékosságokra.

Végül, de nem utolsósorban hálás vagyok az „íróház” tagjainak. Feleségem, Kiku Adatto, fiaink, Adam Adatto Sandel és Aaron Adatto Sandel, valamint én így nevezzük azt a szokásunkat, hogy az összegyűlt családtagok előtt felolvassuk a vázlatosan már megírt részeket és fejezeteket, készülő műveinkkel kapcsolatos kritikai észrevételekre buzdítva egymást. Figyelmességük, tanácsaik és szeretetük ezt a könyvet és engem is jobbá tettek.

ELŐSZÓ

Amikor a koronavírus 2020-ban lecsapott, a világjárvány – sok más országhoz hasonlóan – az Egyesült Államokat is felkészületlenül érte. A közegészségügyi szakértők által egy évvel korábban megfogalmazott, a globális vírusfertőzés kialakulásának kockázatáról szóló figyelmeztetések ellenére az Egyesült Államok nem állt készen olyan széles körű vizsgálatok elvégezésére, amelyekkel a betegséget meg lehetett volna fékezni, holott Kínában már január óta zajlott a járvány elleni küzdelem. Miközben a fertőzés megállíthatatlanul terjedt, a világ leggazdagabb országa azon kapta magát, hogy képtelen az orvosoknak és az ápolóknak olyan maszkokat és más védőfelszereléseket biztosítani, amelyekre azoknak szükségük lett volna a fertőzött betegek áradatának ellátásához. A kórházak és az egyes államok vezetői egymásra licitálva igyekeztek beszerezni a tesztkészleteket és az életmentő lélegeztetőgépeket.

A felkészületlenségnek több oka is volt. Mit sem törődve a közegészségügyi tanácsadók figyelmeztetéseivel, Donald Trump elnök több héten keresztül elbagatellizálta a válságot. Február végén például ezt nyilatkozta: „Urai vagyunk a helyzetnek. […] Hihetetlen munkát végeztünk. […] El fog tűnni.”
1
Az amerikai járványügyi központ (CDC) először hibás tesztkészleteket bocsátott ki, amit csak megkésve korrigált. Emellett mivel az amerikai cégek évtizedekig kiszervezték a termelésük, az ország szinte teljes mértékben kiszolgáltatottá vált Kínának és más külföldi gyártóknak a sebészi maszkok és orvosi felszerelések tekintetében.
2

A logisztikai felkészültség hiányán túl azonban az Egyesült Államok erkölcsileg sem állt készen a világjárványra. A válságot megelőző évekre mély megosztottság volt jellemző gazdasági, kulturális és politikai szempontból egyaránt. Az évtizedek óta növekvő egyenlőtlenségek és a sokakban élő sértettség érzése dühödt populista reakciót váltott ki 2016-ban, ami Trump megválasztásához vezetett. Ő aztán nem sokkal azután, hogy alkotmányos vádemelés alá vonták (impeachment), ám a hivatalából nem távolították el, azon kapta magát, hogy az ország 2001. szeptember 11-i terrortámadások utáni legsúlyosabb krízisét kellene kezelnie. A kibontakozó válság nem vetett véget a pártok közötti megosztottságnak sem. Egyfelől kevés (alig 7 százaléknyi) republikánus gondolta úgy, hogy a médiából megbízható információhoz jutna a koronavírussal kapcsolatban, másfelől még ennél is kevesebb (4 százaléknyi) demokrata tartotta hitelesnek a Trumptól származó információt.
3

A pártok közti gyűlölködés és bizalmatlanság légkörében kibontakozó járvány olyan mértékű szolidaritást követelt volna, amilyenre egy-egy társadalom többnyire csak háború idején képes. Az embereket világszerte arra kérték, sőt sok esetben egyenesen kötelezték, hogy tartsanak távolságot, időlegesen ne dolgozzanak, és maradjanak otthon. Ha valaki nem tudott távmunkát végezni, akkor bérének csökkenésével vagy épp az állásának elvesztésével kellett szembesülnie. A vírus az idősebb korosztályra jelentette a legnagyobb veszélyt, ám a fiatalokat is meg tudta fertőzni, és még ha valaki ki is hordta lábon, szülei és nagyszülei miatt nem lehetett nyugodt.

Erkölcsi értelemben a világjárvány a kiszolgáltatottságunkra és a kölcsönös egymásrautaltságunkra emlékeztetett bennünket. „Együtt vagyunk a kialakult helyzetben” – hangoztatták ösztönösen a közhivatalnokok csakúgy, mint a reklámcégek. A szlogen által közvetített üzenet azonban a fizikai távolságtartást megkívánó, a fertőzéstől való félelemből fakadó szolidaritás volt. Népegészségügyi szempontból azzal tudtuk kifejezni a szolidaritásunkat és a közös kiszolgáltatottságunkat, ha szigorúan bezárkóztunk.

A szolidaritás és az egymástól való elkülönülés együttes érvényesülése a világjárvány viszonylatában nyert értelmet. Ha nem számítjuk a hősies munkát végző egészségügyi dolgozókat, akiknek ahhoz, hogy segítséget tudjanak nyújtani a betegeknek, fizikailag jelen kellett lenniük, valamint az élelmiszerboltok pénztárosait, illetve a futárokat, akik a saját egészségüket kockáztatva élelmiszert és más árucikkeket vittek az otthonukba húzódóknak, az emberek zömének azt mondták, hogy a többiek megóvásának leghatékonyabb módja, ha távolságot tartanak tőlük.

A távolságtartáson keresztül megnyilvánuló szolidaritás erkölcsi paradoxona azonban rávilágított az imént idézett biztatás („Együtt vagyunk a kialakult helyzetben”) kissé semmitmondó jellegére. Ez ugyanis nem a kölcsönös kötelezettség és a közös áldozatvállalás folyamatos gyakorlatában megnyilvánuló közösségi érzést fejezte ki. Éppen ellenkezőleg, a szinte soha nem tapasztalt mértékű egyenlőtlenségek és pártoskodás idején jelent meg. Ugyanaz a piacorientált globalizációs törekvés, amelynek következtében az Egyesült Államok képtelen volt sebészi maszkokat és gyógyszereket előállítani, rengeteg embert fosztott meg jól fizető munkahelyétől és a társadalmi megbecsüléstől.

A globális piacok, ellátási láncok és a tőkeáramlás gazdasági haszonélvezői viszont ekkorra már egyre kevésbé hagyatkoztak a polgártársaikra, ha termékeket kívántak előállítani, vagy fogyasztókra volt szükségük. Gazdasági kilátásaik és identitásuk immár nem a helyi vagy nemzeti közösségektől függött. A globalizáció nyertesei tehát hátrahagyták a veszteseket, és közben bevezették az általuk kitalált távolságtartást.

Meggyőződésük szerint már nem az jelentette a fő politikai különbségtételt, hogy valaki jobb- vagy baloldali-e, hanem hogy nyitott-e, vagy sem. Egy nyitott világban a siker az oktatáson múlik és azon, hogy valaki felkészült-e a globális gazdaságban való versenyzésre és érvényesülésre. Ez azzal jár, hogy az egyes nemzeti kormányzatoknak mindenki számára biztosítaniuk kell az egyenlő esélyt ahhoz, hogy részesülhessen a sikerhez szükséges oktatásból. Ez azonban azt is jelenti, hogy azok, akik eljutnak a csúcsra, úgy vélik, megérdemlik a sikerüket, azok pedig, akik a valóban egyenlő esélyek ellenére lemaradtak, megérdemlik a sorsukat.

A sikerről való ilyenfajta gondolkodás miatt nehéz elhinni, hogy valóban „együtt vagyunk a kialakult helyzetben”. Ez a hozzáállás ugyanis a győzteseket arról győzi meg, hogy sikerüket a saját érdemüknek tekintsék, a veszteseket pedig arról, hogy könyveljék el magukban: a csúcson lévők megvetéssel tekintenek le rájuk. Ez részben megmagyarázza, hogy a globalizáció vesztesei miért dühösek és sértődöttek, illetve miért vonzódnak olyan tekintélyelvű populistákhoz, akik az elitek ellen ágálnak, és az országhatárok szigorú védelmét ígérik.

Bármennyire is fenntartással kezelik a tudományos szakértelmet, és ódzkodnak a globális együttműködéstől, mégis ezeknek a politikai szereplőknek kell megküzdeniük a világjárvánnyal, ami korántsem lesz egyszerű. Az előttünk álló világméretű közegészségügyi krízissel való szembenézés nemcsak orvosi és tudományos szakértelmet kíván, hanem erkölcsi és politikai megújulást is.

A gőg és a sértettség ártalmas keveréke, amely Trumpot hatalomra juttatta, aligha lesz a jelenlegi helyzetben szükséges szolidaritás alapja. Ahhoz, hogy esélyünk legyen megújítani erkölcsi és polgári életünket, előbb meg kell értenünk, miként bomlottak fel az elmúlt négy évtizedben a társadalmi kötelékek, és szűnt meg az egymás iránti tisztelet. Ez a könyv ennek a folyamatát igyekszik megmagyarázni, illetve javaslatot tesz arra, miként alakíthatnánk ki a közjót szolgáló politikát.

2020 áprilisa
Brookline, Massachusetts

1 Trump elnök szavai a Marine One indulása előtt 2020. február 23-án (https://trumpwhitehouse.archives.gov/briefings-statements/remarks-president-trump-marine-one-departure-83/), valamint az afroamerikai vezetőkkel való találkozása alkalmával 2020. február 27-én (https://trumpwhitehouse.archives.gov/briefings-statements/remarks-president-meeting-african-american-leaders/).

2 Manjoo, Farhad: How the World’s Richest Country Ran Out of a 75-Cent Face Mask, The New York Times, 2020. március 25. (nytimes.com/2020/03/25/opinion/coronavirus-face-mask.html).

3 Sanger-Katz, Margot: On Coronavirus, Americans Still Trust the Experts, The New York Times, 2020. június 27. (nytimes.com/2020/06/27/upshot/coronavirus-americans-trust-experts.html).

BEVEZETÉS

A felvételi

2019 márciusában, miközben a középiskolások az egyetemi felvételijük eredményére vártak, a szövetségi ügyészség emberei megdöbbentő bejelentést tettek. Harminchárom tehetős szülőt vádoltak meg azzal, hogy bonyolult csalás révén igyekeztek előmozdítani gyermekeik különböző elit egyetemekre – többek közt a Yale-re, a Stanfordra, a Georgetownra és a Dél-kaliforniai Egyetemre (USC) – történő felvételét.
4

A csalás központi alakja az egyetemi tanácsadással foglalkozó gátlástalan szélhámos, William Singer volt, aki egy, a felvételi miatt aggódó jómódú szülőket célzó vállalkozást vezetett. Singer cége arra specializálódott, hogy kijátssza az egyre kompetitívebbé váló felsőoktatási felvételi rendszert, amely az utóbbi évtizedekben a gazdagság és a befolyás felé vezető út legfontosabb kezdőpontjává vált. Singer számos korrupt módszert talált ki azon diákok számára, akiknek a tanulmányi eredményei elmaradtak a legjobb egyetemek által megkövetelt magas szinttől: lefizette a szabványosított tesztek, például a SAT
5
és az ACT felügyelőit, hogy a válaszlapok javításával növeljék meg a diákok pontszámát, és edzőket vesztegetett meg, hogy a jelentkezőket igazolt sportolóként regisztrálják, még akkor is, ha az illető nem volt az. Sőt – sporttevékenységüket bizonyítandó – ügyfeleit olyan hamis dokumentumokkal is ellátta, amelyeken a valódi sportolók verseny közben készült fotóira az ő arcukat montírozta.

Singer nem kínálta olcsón illegális szolgáltatásait. Egy tekintélyes ügyvédi iroda elnöke 75 ezer dollárt fizetett azért, hogy a lánya olyan központban tehesse le egyetemi felvételi vizsgáját, amely az egyik Singer által pénzelt felügyelő ellenőrzése alá tartozott, és így biztosan megkapja a szükséges pontszámot. Egy másik családban a szülők 1,2 millió dollárt fizettek, hogy a lányuk labdarúgóként bekerüljön a Yale-re, jóllehet gyermekük nem is futballozott. Az összegből Singer 400 ezer dollárt a Yale készséges edzőjének adott, akit így utóbb szintén vád alá helyeztek. Egy televíziós színésznő és divattervező férje 500 ezer dollárt utalt Singernek, hogy az evezőscsapat színlelt tagjaiként két lányukat felvegyék a USC-re. Egy másik híresség, a Született feleségek című tévésorozatból ismert Felicity Huffman színésznő kedvezményt kaphatott, mert Singer alig 15 ezer dollárért elintézte a lánya SAT-vizsgáját.
6

A nyolc évig folytatott csalássorozattal a férfi összesen 25 millió dollárt kaszált.

A felvételi botrány általános felháborodást váltott ki. Noha az akkori polarizált viszonyok között az amerikaiak alig bírtak megegyezni bármiben is, ez az ügy mégis képes volt arra, hogy jelentős visszhangot váltson ki, és elítélő nyilatkozatokat szüljön a politikai paletta teljes spektrumán, a Fox Newstól az MSNBC-ig, a Wall Street Journaltől a New York Timesig. Mindenki egyetértett abban: el kell ítélni, ha valaki vesztegetést és csalást követ el, hogy bejusson az elit egyetemekre. Ám a felháborodás nem csupán azokkal a kiváltságos szülőkkel szembeni düh megnyilvánulása volt, akik tiltott eszközökkel igyekeztek elérni, hogy gyermekeik rangos egyetemekre jussanak be. Noha az emberek nehezen tudták volna megfogalmazni, miért, a botrány mégis jelképesnek bizonyult, mivel fajsúlyos kérdéseket vetett fel azzal kapcsolatban, hogy kik érvényesülhetnek, és miért.

A felháborodás különféle megnyilvánulási formái óhatatlanul politikai színezetet kaptak. Trump elnök támogatói a Twitteren és a Fox Newson gúnyolták a botrányba keveredett liberális hollywoodi celebritásokat. „Nézzük csak meg, kik ezek az emberek – nyilatkozta Lara Trump, az elnök menye a Foxon. – A hollywoodi és a liberális elit tagjai, akik mindig az esélyegyenlőségről beszélnek, meg arról, hogy mindenkinek tisztességes feltételeket kell biztosítani. Erre most kiderült, hogy mindez merő képmutatás; fizettek, hogy gyermekeiket bejuttassák ezekre az egyetemekre, noha az általuk elfoglalt helyeket inkább azoknak a gyerekeknek kellett volna megkapniuk, akik valóban megérdemlik.”
7

Azzal a liberálisok is egyetértettek, hogy a csalás arra érdemes gyerekeket fosztott meg az őket megillető egyetemi helyektől. Ám ők úgy látták, hogy a botrány egy sokkal általánosabb igazságtalanságra világított rá, nevezetesen a vagyon és a kiváltságok egyetemi felvételi eljárásban játszott szerepére. Úgy vélték, ez még akkor is tetten érhető, ha nem történt törvénytelenség. A vádemelés bejelentésekor az államügyész világossá tette, szerinte mi az eljárás tétje: „Nem szabad, hogy a gazdagoknak saját, külön felvételi rendszerük legyen.”
8
A vezér- és véleménycikkek persze gyorsan rámutattak, hogy a pénz rendszeresen szerepet játszik a felvételi eljárásban, ami leginkább abban nyilvánul meg, hogy számos amerikai egyetem a korábban náluk végzett hallgatók és a nagylelkű adományozók gyermekeit különleges bánásmódban részesíti.

A felvételi botrány kapcsán a liberális elit felelősségét hangoztató Trump-támogatóknak visszavágva a liberálisok felidézték azt a média által is tárgyalt ügyet, amelyből kiderült, hogy Jared Kushnert, az elnök vejét szerény tanulmányi eredménye ellenére is felvették a Harvardra, miután ingatlanfejlesztésből meggazdagodott apja 2,5 millió dollárt adományozott az egyetemnek. Maga Trump állítólag 1,5 millió dollárt adott a Pennsylvania Egyetemen működő Wharton Üzleti Iskolának akkortájt, amikor gyermekei, a szintén Donald névre hallgató fia és Ivanka oda járt.
9

A felvételi etikája

Singer, aki az egész felvételi csalást kitalálta, elismerte, hogy egy nagyobbfajta ajándék néha bizony a „hátsó ajtón” keresztül juttatja be a kevésbé rátermett jelentkezőket, a saját módszerére viszont, amelyet „oldalajtónak” nevezett, ennek a megoldásnak a költséghatékony alternatívájaként tekintett. Ügyfeleinek azt mondta, hogy a szokásos „hátsó ajtós” megközelítés „tízszer annyiba kerül”, mint az ő módszere, és kevésbé biztos. Ha valaki nagy összegű ajándékot ad egy egyetemnek, akkor nincs rá garancia, hogy a gyermekét felveszik, nem úgy, mint az általa kínált, kenőpénzek és hamis teszteredmények jelentette „oldalajtó” esetében. „A nálam jelentkező családok garanciákat akarnak” – magyarázta.
10

Bár a „hátsó ajtó” és az „oldalajtó” egyaránt biztosítja az egyetemre történő bejutást, erkölcsi értelemben mégsem azonosak. Az előbbi például legális, míg az utóbbi nem. Az államügyész ezt egyértelműen meg is fogalmazta: „Itt nem arról van szó, hogy valaki egy új épületet adományoz egy oktatási intézménynek azért, hogy az nagyobb valószínűséggel vegye fel a fiát vagy a lányát. Itt megtévesztésről, csalásról, meghamisított tesztpontszámokról, sportolói igazolásokról és fényképekről, valamint megvesztegetett egyetemi tisztviselőkről van szó.”
11

A Singer, az ügyfelei és a megvesztegetett edzők elleni büntetőeljárás során a szövetségi ügyészség emberei nem azt mondták, hogy az egyetemek nem adhatnak el helyeket az elsőévesek számára; egyszerűen csak egy csaláson alapuló rendszer ellen léptek fel. A jogszerűség kérdésétől eltekintve a „hátsó ajtó” és az „oldalajtó” más szempontból is különbözik egymástól. Amikor ugyanis a szülők gyermekük felvételét egy nagy összegű adománnyal vásárolják meg, a pénz az egyetemhez kerül, így aztán az összes hallgató számára nyújtott oktatás javítására fordíthatják. A Singer-féle rendszerben viszont a pénz egy harmadik félhez kerül, így korántsem – vagy csak alig – segíti magát az egyetemet. (A lefizetett edzők közül legalább egyvalaki, a Stanford vitorlázóedzője állítólag a vitorlásprogram fejlesztésére fordította a kenőpénzt, mások viszont egyszerűen zsebre vágták az így kapott összeget.)

A tisztességesség szempontjából azonban nehéz különbséget tenni a „hátsó ajtó” és az „oldalajtó” között. Mindkettő a tehetős szülők gyermekeit juttatja előnyhöz, akiket a jobb képességű jelentkezők helyett vesznek fel, és a pénz mindkettő révén felülírhatja az érdemeket.

A „bejárati ajtón” való bejutás azt jelenti, ha valakit az érdemei alapján vesznek fel. Ahogy Singer fogalmazott, a bejárati ajtó „azt jelenti, hogy magadtól jutsz be”. Az emberek többsége e bejutási módot tartja igazságosnak, vagyis azt, hogy a jelentkezőket saját érdemeik, ne pedig a szüleik pénze alapján vegyék fel.

A gyakorlatban persze ez nem ilyen egyszerű. A pénz ugyanúgy ott lebeg a bejárati ajtó, mint a hátsó ajtó körül. Valakinek az érdemeit nehéz különválasztani attól, hogy gazdaságilag mennyire van előnyös helyzetben másokhoz képest. Az olyan szabványosított tesztek, mint a SAT, kizárólag az érdemeket hivatottak mérni, hogy a szerényebb hátterű diákok is bizonyítani tudják a bennük rejlő szellemi potenciált. Ám a gyakorlatban a SAT-pontszámok jól lekövetik azt, hogy mekkora a család jövedelme: a diákok általában annál nagyobb valószínűséggel érnek el magasabb pontszámot, minél gazdagabb a családjuk.
12

A tehetős szülők ugyanis nemcsak SAT-felkészítő tanfolyamokra íratják be gyermekeiket, hanem privát felvételi tanácsadókat is fogadnak, hogy tökéletesítsék a jelentkezési anyagukat, tánc- és zeneórákra járatják őket, s olyan különleges sportágakat ismertetnek meg velük, mint a vívás, a squash, a golf, a tenisz, az evezés, a lacrosse és a vitorlázás, hogy nagyobb eséllyel kerüljenek be az egyetemi csapatokba. Ezek azok a költséges eszközök, amelyekkel a jómódú és nagyravágyó szülők az utódaikat segíteni tudják abban, hogy végül felvételt nyerjenek.

Aztán ott van a tandíj. Azok, akiknek nincs szükségük pénzügyi támogatásra, nagyobb eséllyel jutnak be valamely felsőoktatási intézménybe, mint rászoruló társaik (annak a maroknyi egyetemnek az esetét kivéve, amely elég gazdag ahhoz, hogy hallgatói felvételekor ne kelljen figyelembe vennie azok anyagi helyzetét).
13

Mindezek ismeretében nem meglepő, hogy az úgynevezett Ivy League (Borostyán Liga) intézményeibe járó hallgatók több mint kétharmada a legfelső jövedelmi ötödbe tartozik, sőt a Princetonra és a Yale-re több hallgató érkezik a felső 1 százalékból, mint a társadalom teljes alsó 60 százalékából.
14
Ez a döbbenetes mértékű egyenlőtlenség részben abból fakad, hogy az egyetemek előnyben részesítik a volt hallgatóik és az adományozóik gyermekeit (vagyis a „hátsó ajtót” használókat), részben pedig azokból az előnyökből, amelyek a jómódú családok gyerekeit szinte átlökik a főbejáraton.

A rendszer bírálói épp ebben az egyenlőtlenségben látják a bizonyítékát annak, hogy a felsőoktatás bizony nem olyan meritokratikus elvek alapján működik, mint ahogy azt hirdeti magáról. Ebből a szempontból az egyetemi felvételi botrány kirívó példája annak az általánosabb, mindent átható igazságtalanságnak, amely lehetetlenné teszi, hogy a felsőoktatás megfeleljen önnön meritokratikus elveinek.

Nézeteltéréseik ellenére azok, akik a csalást a bevett felvételi gyakorlattal szembeni döbbenetes kihágásnak tartják, és azok, akik az egyetemi felvételire egyébként is jellemző trendek szélsőséges példájaként tekintenek rá, egyvalamiben mégis egyetértenek: a hallgatókat saját képességeik és tehetségük, nem pedig rajtuk kívül álló tényezők alapján kellene felvenni az egyetemre. Más szóval egyetértenek abban, hogy a felvételnek az érdemeken kellene alapulnia. Abban is összhang van közöttük, legalábbis kimondatlanul, hogy mindazok, akik érdemeik szerint jutnak be, kiérdemelték a felvételt, következésképp megérdemlik az ebből származó előnyöket.

Amennyiben ez a közkeletű vélekedés helytálló, akkor nem a meritokráciával mint elvvel van gond, hanem azzal, hogy nem tudunk annak megfelelően élni, amit a konzervatívok és a liberálisok közti politikai viták is igazolnak. A nyilvános viták ugyanis nem magáról a meritokráciáról szólnak, hanem arról, hogyan is lehetne azt megvalósítani. A konzervatívok például azzal érvelnek, hogy a pozitív diszkrimináció gyakorlata, amely a felvételi eljárásban a faji és etnikai hovatartozást is figyelembe veszi, az érdemeken alapuló felvételi eljárás megtagadását jelenti. A liberálisok viszont a pozitív diszkriminációt a tartósan fennálló igazságtalanságok orvoslásának eszközeként védelmezik, s azzal érvelnek, hogy valódi meritokrácia csak a kiváltságosok és a hátrányos helyzetűek közötti esélyegyenlőség megteremtésével valósítható meg.

Ez a nézetkülönbség azonban figyelmen kívül hagyja annak lehetőségét, hogy a meritokráciával kapcsolatos problémák sokkal mélyebben gyökereznek.

Vegyük csak újra szemügyre a felvételi botrányt! A felháborodást alapvetően a csalás és annak tisztességtelen mivolta váltotta ki. Mindazonáltal éppennyire aggasztó az a hozzáállás is, amely magát a csalást táplálta. A botrány hátterében ugyanis az a feltételezés állt, amely immár annyira megszokott, hogy alig tudatosítjuk magunkban: az elit egyetemekre való bejutás sokak vágyának tárgyát képezi. A botrány nemcsak azért vetett jókora hullámokat, mert hírességeket és magántőke-befektetőket érintett, hanem azért is, mert arra, amit ezek pénzen akartak megszerezni, mások is mérhetetlenül vágynak és törekednek.

De mi ennek az oka? Miért vált olyannyira hőn áhított céllá a rangos egyetemekre történő felvétel, hogy a kiváltságos szülők csaláshoz folyamodnak gyermekeik bejuttatása érdekében? (Vagy csalás nélkül is több tízezer dollárt költenek felvételi tanácsadókra és tesztfelkészítő tanfolyamokra, hogy utódaik esélyeit megnöveljék, miközben a középiskolában töltött éveiket az egymást érő előzetes felvételi kurzusok és önéletrajzíró tréningek, valamint a megfeszített küzdelem állandó feszültséggel járó próbatételek sorává változtatják.) Miért van az, hogy az elit egyetemekre való felvétel társadalmunkban olyan nagy jelentőségű, hogy az FBI számottevő erőforrásokat kénytelen fordítani a csalás felgöngyölítésére, a botrány híre pedig hónapokig, a vádemeléstől  egészen az elkövetők elítéléséig kiemelt helyen szerepel a címlapokon, és a közvélemény figyelmének homlokterében áll?

A felvételik körüli mánia az elmúlt évtizedekben egyre nagyobb méreteket öltő egyenlőtlenségből származik, és jól tükrözi, mekkora a tétje annak, ki hová kerül be. Ahogyan a leggazdagabb 10 százalék mindinkább eltávolodott a többiektől, úgy nőtt meg a rangos egyetemekre való bejutás tétje. Ötven éve a jelentkezési folyamatot közel sem övezte ekkora feszültség. Az amerikaiak kevesebb mint 20 százaléka járt négyéves felsőoktatási képzésre, akik pedig jártak, azok jobbára az otthonukhoz közeli intézményekbe iratkoztak be. Az egyetemi rangsor sokkal kevésbé számított, mint manapság.
15

Ahogy azonban nőtt az egyenlőtlenség, s a diplomások és az egyetemi végzettséggel nem rendelkezők közti kereseti különbség egyre nagyobb lett, a felsőoktatás mind fontosabbá vált – miként a megfelelő egyetem megválasztása is. Manapság a diákok általában a legszigorúbb felvételi eljárást alkalmazó egyetemet választják azok közül, ahová felveszik őket.
16
A szülők nevelési stílusa is megváltozott, kiváltképp a diplomások körében. A jövedelmi különbségek növekedésével párhuzamosan nő a bukástól való félelem is. A szülők így aztán egyre inkább belefolynak gyermekeik életébe, hogy ez ne következhessen be: beosztják az idejüket, nyomon követik az érdemjegyeiket, meghatározzák szabadidős tevékenységeiket, s befolyásolják a továbbtanulást.
17

Ez a járványszerűen terjedő, basáskodó, helikopterszülői felfogás nem előzmények nélküli, hanem a megnőtt egyenlőtlenségekre adott, aggódásból fakadó, egyben érthető válasz, és a jómódú szülők azon vágyából származik, hogy megkíméljék gyerekeiket a középosztályhoz tartozással járó bizonytalanságtól. Ha valakinek esze ágában sincs feladni meglévő kényelmes életét, akkor számára a neves egyetemeken szerzett diploma jelenti a felemelkedés elsődleges eszközét, illetve a lecsúszás elleni legerősebb biztosítékot. A rettegő, kiváltságos szülők eme mentalitás nyomásának engedve vettek részt a felvételi csalásban.

Ám ez az anyagi szorongás sem ad magyarázatot mindenre. Singer ügyfelei a társadalmi lecsúszás elleni biztosítékon túl valami mást is meg kívántak szerezni maguknak; valamit, ami nem ennyire kézzelfogható, de annál értékesebb. Azzal, hogy helyet biztosítottak gyermekeiknek a rangos egyetemeken, az érdemmel járó csillogásból is részesülni akartak.

Megvásárolt érdem

Egy egyenlőtlen társadalomban azok, akik a csúcsra jutottak, szeretnék azt hinni, hogy sikerük erkölcsileg jogos. Egy meritokratikus társadalomban ez azt jelenti, hogy a győztesek úgy vélik, sikerüket tehetségükkel és kemény munkájukkal érdemelték ki.

Ellentmondásos módon a csaló szülők éppen ezzel az érzéssel akarták gyerekeiket megajándékozni. Ha tényleg csak az érdekelte volna őket, hogy gyermekeik jólétben élhessenek, részesíthették volna őket a vagyonukból. A szülők azonban valami mást akartak gyermekeik számára: az elit egyetemekre való bejutásból származó elismerést.

Singer ezzel pontosan tisztában volt, amikor azt nyilatkozta, a bejárati ajtó használata azt jelenti, hogy „magadtól jutsz be”. Ehhez képest az általa kínált megoldás volt a második legjobb lehetőség. Természetesen ha valaki manipulált SAT-vizsgával vagy hamis sportolói igazolással jut be az egyetemre, akkor nem saját magának köszönheti a felvételt. A legtöbb szülő éppen ezért eltitkolta gyerekei elől a csalást. Ha valaki az oldalajtón keresztül nyer felvételt, ugyanolyan meritokratikus megbecsülésben részesül, mintha a bejárati ajtón jutott volna be, feltéve, ha a törvénytelen megoldásra nem derül fény. Senki sem büszkélkedik azzal, hogy „felvettek a Stanfordra, mert a szüleim megvesztegették a vitorlásedzőt”.

Elég egyértelműnek tűnik, hogy mi a különbség aközött, ha valakit az érdemei alapján vesznek fel, és ha nem. Akiket kiváló és tényleges eredményeik alapján vettek fel, büszkék erre, és joggal vélik úgy, hogy saját maguknak köszönhetik a bejutást. Bizonyos értelemben azonban ez a felfogás megtévesztő. Noha igaz, hogy eredményük az elkötelezettségükről és az általuk elvégzett kemény munkáról árulkodik, mégsem állítható, hogy a sikerért kizárólag maguknak lehetnek hálásak. Hiszen mi a helyzet a szülőkkel és a tanárokkal, akik segítették őket? Mi van azzal a talentummal és azokkal az adottságokkal, amelyeket nem teljesen maguknak köszönhetnek? Arról nem is beszélve, mennyire szerencsésnek mondhatják magukat, hogy egy olyan társadalomban élnek, amely éppen azt a fajta tehetséget értékeli nagyra és jutalmazza, amely bennük is megvan.

Akik erőfeszítésük és tehetségük révén érvényesülnek egy versengő szemléletű meritokráciában, lekötelezettekké válnak, bármennyire elfedi is ezt a verseny. A meritokratikus versenybe annak fokozódásával úgy belemerülünk, hogy erről a lekötelezettségről meg is feledkezünk. Ily módon még egy tisztességes – csalás, megvesztegetés vagy a gazdagok különleges kiváltságai nélküli – meritokrácia is azt a téves benyomást kelti, hogy a sikert csakis magunknak köszönhetjük. Az elit egyetemekre jelentkezők több évnyi megfeszített munkájuk következtében már-már azt hiszik, hogy sikerük a saját érdemük, és ha netán mégis kudarcot vallanak, arról senki sem tehet, kizárólag ők.

Ez súlyos teher a fiatalok számára, ráadásul rombolja a közösség többi tagja felé megnyilvánuló érzékenységet is. Tudniillik minél inkább úgy tekintünk magunkra, mint akik önerőből emelkednek fel, és bizonyulnak sikeresnek, annál nehezebbé válik megtanulni a hálát és az alázatot. Márpedig ezek nélkül nehéz gondoskodni a közjóról.

* * *

Az érdemekről nem csupán az egyetemi felvételi kapcsán lehet vitát folytatni. Napjaink politikai életében rengeteg vita zajlik arról, ki mit érdemel. A felszínen e viták a méltányosságról szólnak: vajon mindenkinek egyenlő esélye van-e arra, hogy az általa kívánt javakért és társadalmi pozíciókért versenyezzen?

Az érdemmel kapcsolatos nézeteltéréseink azonban nemcsak a méltányosságról szólnak, hanem arról, hogyan határozzuk meg a sikert és a kudarcot, a győzelmet és a vereséget, illetve miként kellene a győzteseknek viszonyulniuk a náluk kevésbé sikeresekhez. Ezek nem kevés feszültséggel járó kérdések, amelyeket egészen addig kerülgetünk, amíg kénytelenek nem vagyunk szembenézni velük.

Ahhoz, hogy megtaláljuk a korunk polarizált politikai életéből kivezető utat, muszáj számot vetnünk az érdemek kapcsán felmerülő kérdésekkel: Hogyan alakult át az érdem jelentése az elmúlt évtizedekben úgy, hogy azzal a munka méltóságát aláásta, sokakban pedig azt az érzést keltette, az elit lenézi őket? Jogosan hiszik-e a globalizáció győztesei, hogy ők kiérdemelték és ezért megérdemlik sikereiket, vagy mindez csak meritokratikus gőg a részükről?

Akkor, amikor az elitekkel szembeni ellenérzés már-már a demokrácia létét fenyegeti, az érdemek kérdése különösen jelentőssé válik. Muszáj feltennünk a kérdést, hogy vajon széttöredezett politikai életünkre az-e a megoldás, ha még hívebben követjük a meritokratikus elvet, vagy az, ha a válogatáson és az érvényesülésen túlmutató közös jót keressük.

4 Medina, Jennifer – Benner, Katie – Taylor, Kate: Actresses, Business Leaders and Other Wealthy Parents Charged in U.S. College Entry Fraud, The New York Times, 2019. március 12. (nytimes.com/2019/03/12/us/college-admissions-cheating-scandal.html).

5 A Scholastic Aptitude Test történeti hátterét és módszertani kontextusát a „James Conant meritokratikus puccsa” című alfejezetben tárgyalja majd a szerző. – A szerk.

6 Ezzel kapcsolatban lásd a 4. lábjegyzet hivatkozását, illetve a következeő cikket: Here’s How the F.B.I. Says Parents Cheated to Get Their Kids into Elite Colleges, The New York Times, 2019. március 12. (nytimes.com/2019/03/12/us/admissions-scandal.html). Lásd még a következő, az Egyesült Államok Igazságügyi Minisztériuma számára 2019. március 11-én készült írott tanúvallomást: justice.gov/file/1142876/download.

7 Lara Trump a Fox News at Night adásában 2019. március 12-én (facebook.com/FoxNews/videos/lara -trump-weighs-in-on-college-admissions-scandal/2334404040124820).

8 Lásd Andrew Lelling massachusettsi államügyész 2019. március 12-i nyilatkozatát (edition.cnn.com/TRANSCRIPTS/1903/12/ath.02.html).

9 Bruni, Frank: Bribes to Get into Yale and Stanford? What Else Is New?, The New York Times, 2019. március 12. (nytimes.com/2019/03/12/opinion/college-bribery-admissions.html); Scott, Eugene: Why Trump Jr. Mocked the Parents Caught Up in the College Admissions Scandal, The Washington Post, 2019. március 13. (washingtonpost.com/politics/2019/03/13/why-trump-jr-mocked-parents-caught-up-college-admissions-scandal). Jared Kushner ügyével, valamint a pénz felvételi eljárásban betöltött szerepével kapcsolatban lásd Golden, Daniel: The Price of Admission, New York, 2006: Broadway Books, 44–46. Trumpnak a Whartonnak adott állítólagos adományairól lásd Ferré-Sadurni, Luis: Donald Trump May Have Donated over $1.4 Million to Penn, Daily Pennsylvanian, 2016. november 3. (thedp.com/article/2016/11/trumps-history-of-donating-to-penn).

10 Singer 2019. március 11-i tanúvallomásából, Egyesült Államok Igazságügyi Minisztériuma (justice.gov/file/1142876/download).

11 Andrew Lelling massachusettsi államügyész 2019. március 12-i nyilatkozata (edition.cnn.com/TRANSCRIPTS/1903/12/ath.02.html).

12 Perry, Andre: Students Need a Boost in Wealth More Than a Boost in SAT Scores, The Hechinger Report, 2019. május 17. (hechingerreport.org/students-need-a-boost-in-wealth-more-than-a-boost-in-sat-scores).

13 Lieber, Ron: One More College Edge, The New York Times, 2019. március 16.; Tough, Paul: The Years That Matter Most: How College Makes or Breaks Us, Boston, 2019: Houghton Mifflin Harcourt, 153–167.

14 Some Colleges Have More Students from the Top 1 Percent Than the Bottom 60, The New York Times, 2017. január 18. (nytimes.com/interactive/2017/01/18/upshot/some-colleges-have-more- students-from-the-top-1-percent-than-the-bottom-60.html). Az adatok eredeti forrása: Chetty, Ray – Friedman, John – Saez, Emmanuel – Turner, Nicholas – Yagan, Danny: Mobility Report Cards: The Role of Colleges in Intergenerational Mobility, NBER Working Paper No. 23618, javított változat, 2017. december (opportunityinsights.org/paper/mobilityreportcards).

15 Hoxby, Caroline M.: The Changing Selectivity of American Colleges, Journal of Economic Perspectives, 23, no. 4 (2009. ősz), 95–118.

16 Uo. 95–100; Tough, Paul: The Years That Matter Most, 39.

17 Doepke, Matthias – Zilibotti, Fabrizio: Love, Money & Parenting: How Economics Explains the Way We Raise Our Kids, Princeton, 2019: Princeton University Press, 8–11, 51–84.

1

GYŐZTESEK ÉS VESZTESEK

Napjainkban számos veszély leselkedik a demokráciára. Ez jól tetten érhető a fokozódó idegengyűlöletben és a demokratikus normákat próbára tevő autokratikus figurák növekvő támogatottságában. Ezek a folyamatok önmagukban is aggasztóak. Ám éppennyire riasztó az a tény is, hogy a politikai pártok zöme és a politikusok láthatólag nem nagyon értik a politikát világszerte felkavaró elégedetlenséget.

Némelyikük úgy tekint a populista nacionalizmus fellángolására, mint a bevándorlók és a multikulturalizmus elleni rasszista és idegengyűlölő megnyilvánulások sorozatára. Mások elsősorban gazdasági szempontból, a globális kereskedelem és az új technológiák által okozott munkahelyvesztés elleni tiltakozásként értelmezik.

Hiba azonban, ha a populista reakcióban csupán a fanatizmust látjuk, vagy egyszerűen gazdasági természetű elégedetlenségként tekintünk rá. Az emberek a brexit sikerre vitelével éppúgy, mint Donald Trump 2016-os megválasztásakor dühös ítéletet mondtak az évtizedek óta növekvő egyenlőtlenségek és a globalizáció ama változata felett, amely a társadalom csúcsán lévőknek kedvez, az átlagembert viszont arra készteti, hogy jogfosztottnak érezze magát. Egyúttal kritika is volt azzal a technokrata szemléletű politikával szemben, amely meg sem hallja azon emberek panaszait, akik úgy érzik, gazdaságilag és a kulturálisan egyaránt az út szélén maradtak.

A fájó igazság az, hogy Trumpot azért választották meg, mert tökéletesen ráérzett arra a rengeteg szorongásra, frusztrációra és jogos sérelemre, amelyekre a hagyományos pártok nem kínáltak meggyőző megoldást. Az európai demokráciák hasonlóan nehéz helyzetben találják magukat. Még mielőtt abban reménykedhetnének, hogy visszanyerik a közvélemény támogatását, az érintett pártoknak újra kellene gondolniuk küldetésüket és céljukat. Ennek érdekében tanulniuk kellene az őket kiszorító populista tiltakozási hullámból – nem úgy, hogy ők is utánozzák az idegengyűlöletet és a harsány nacionalizmust, hanem úgy, hogy komolyan veszik azokat a jogos sérelmeket, amelyekkel az említett ízléstelen érzések összefonódnak.

E folyamatnak azzal a felismeréssel kell kezdődnie, hogy ezek a sérelmek nemcsak gazdasági, hanem erkölcsi és kulturális jellegűek is; nemcsak a bérekről és a munkahelyekről szólnak, hanem a társadalmi megbecsülésről is.

A populista tiltakozás célpontjává vált fősodratú pártok és uralkodó elit azonban nehezen tudja értelmezni ezt a folyamatot. Ezek jellemzően a már említett két módon diagnosztizálják az elégedetlenséget: vagy a bevándorlók és a faji-etnikai kisebbségek elleni gyűlöletként, vagy pedig a globalizáció és a technológiai változások miatti aggodalomként. Ám mindkét megközelítés figyelmen kívül hagy egy lényeges kérdést.

A populista elégedetlenség megértése

Az első diagnózis az elitek elleni populista indulatokra elsősorban a növekvő faji, etnikai és nemi sokszínűséggel szembeni válaszreakcióként tekint. A társadalmi hierarchiában betöltött vezető szerepükhöz hozzászokott fehér, munkásosztálybeli férfi szavazók, akik Trumpot támogatták, fenyegetve érzik magukat attól, hogy kisebbségbe kerülnek „a saját országukban”, „idegenekké válnak a saját földjükön”. Úgy érzik, hogy diszkrimináció áldozatai – sokkal inkább, mint a nők vagy az etnikai kisebbségek –, illetve hogy a „politikailag korrekt” nyilvánosság által támasztott elvárások rájuk telepednek. A társadalmi státusz elvesztésének magyarázata rávilágít a populista érzelmek meglehetősen alantas vonásaira – a Trump és más nacionalista populisták által képviselt idegenellenességre, nőgyűlöletre és rasszizmusra.

A második diagnózis a munkásosztálybeliek neheztelését a globalizáció és a technológia által generált gyors ütemű változások okozta zavarodottságnak és kiábrándultságnak tulajdonítja. Az új gazdasági rendben az élethosszig tartó karrierhez kapcsolódó munka fogalma érvényét vesztette; immár az innováció, a rugalmasság, a vállalkozószellem és az új készségek elsajátítására való állandó hajlandóság számít. Csakhogy – legalábbis e magyarázat szerint – a munkások többsége nem hajlandó újragondolni önmagát, miközben az általuk korábban végzett munkát alacsony bérszínvonalú országokba szervezik ki, vagy épp robotokkal végeztetik el. Nosztalgikus sóvárgás fogja el őket a múlt stabil közösségei és karrierútjai iránt. A globalizáció és a technológia feltartóztathatatlan erői miatt teljesen megzavarodott egyének a bevándorlók, a szabadkereskedelem és az uralkodó elit ellen fordítják haragjukat. Dühüket azonban téves célpontra irányítják, mert nem veszik észre, hogy az erők, amelyek ellen hőbörögnek, legalább annyira megváltoztathatatlanok, mint az időjárás. Aggodalmaikra a legjobb gyógyírt tehát a szakmai képzések jelentik, illetve az egyéb olyan intézkedések, amelyek segítenek nekik alkalmazkodni a globális és a technológiai változások nyomában járó kényszerűségekhez.

Mindkét diagnózisban van némi igazság, ám egyik sem ismeri el a populizmus tényleges jelentőségét. Ha a populista tiltakozást rosszindulatúnak vagy félreértelmezettnek tekintjük, felmentjük az uralkodó elitet a felelősség alól, hogy olyan körülményeket teremtett, amelyek aláásták a munka méltóságát, és sokakban a megvetetettség és a kiszolgáltatottság érzését keltették. A dolgozó emberek gazdasági-kulturális helyzetének elmúlt évtizedekben bekövetkezett romlását nem megállíthatatlan erők eredményezték, hanem az, ahogy a fősodratú politikai pártok és elitek a hatalmukat gyakorolták.

Utóbbiak most joggal tartanak attól a fenyegetéstől, amelyet a populisták támogatását élvező Trump és más autokraták jelentenek a demokratikus normákra. Mégsem ismerik el, hogy ők maguk milyen szerepet játszottak a populista reakcióhoz vezető ellenérzés kiváltásában. Nem hajlandók belátni, hogy a mostani felfordulás egy történelmi méretű politikai kudarcra adott politikai válasz.

Technokrácia és piacbarát globalizáció

E kudarc leglényegesebb mozzanata az, ahogyan a fősodratú pártok az elmúlt négy évtizedben elképzelték és megvalósították a globalizáció projektjét. A projektnek két vetülete teremtette meg azokat a feltételeket, amelyek a populista tiltakozást táplálják. Az egyik a közjó technokrata felfogása, a másik pedig a győztesek és vesztesek meghatározásának meritokratikus módja.

A politika technokrata felfogása szorosan kapcsolódik a piacba vetett hithez – nem feltétlenül a teljesen szabályozatlan, laissez-faire szemléletű kapitalizmushoz, hanem ahhoz az általános meggyőződéshez, hogy a piaci mechanizmusok a közjó megvalósításának elsődleges eszközei. Ez a fajta politikáról való vélekedés olyan értelemben tekinthető technokratának, hogy a közbeszédből kiiktatja az érdemi erkölcsi érvelés lehetőségét, az ideológiailag vitatható témákat pedig úgy kezeli, mintha azok a gazdasági hatékonyságnak a szakértők hatáskörébe tartozó kérdéseit illetnék.

Könnyen belátható, hogy a piacokba vetett technokrata meggyőződés miként ágyazott meg a populista elégedetlenségnek. A globalizáció piacvezérelt változata növekvő egyenlőtlenséget szült, emellett pedig a nemzeti identitás és hovatartozás leértékelődéséhez vezetett. Mivel az áruk és a tőke szabadon mozogtak az egyes nemzetek határai között, a globális gazdaság legfőbb mozgatói a kozmopolita identitást a szűk látókörű protekcionizmus, a törzsi szemlélet és az ellenségeskedés progresszív, felvilágosult alternatívájának tartották. Szerintük az igazi politikai választóvonal többé már nem a bal- és a jobboldal, hanem a nyitottság és a zártság hívei között húzódik. Ez azt jelenti, hogy a kiszervezés, a szabadkereskedelmi megállapodások és a korlátlan tőkeáramlás kritikusai inkább zárt, semmint nyitott világban gondolkodnak, inkább törzsi, semmint globális szemléletűek.
18

* * *

A kormányzás technokrata megközelítése eközben számos közérdekű kérdésre úgy tekintett, mint amely szakértelmet igényel, és kívül esik az átlagpolgárok hatáskörén. Ez a felfogás beszűkítette a demokratikus vita lehetőségét, kiüresítette a közbeszéd fogalmát, és sokakban fokozta a jogfosztottság érzését.

A globalizáció piacbarát, technokrata felfogását mind a baloldal, mind a jobboldal magáévá tette, mégis a piaci gondolkodásmód és a piaci értékek balközép pártok általi elfogadása bizonyult a legnagyobb horderejű fejleménynek – a globalizáció projektje és a rá következő populista tiltakozás szempontjából egyaránt. Mire Trumpot megválasztották, a Demokrata Párt a technokrata liberalizmus pártjává vált, amely jobban kedvezett a diplomásoknak, mint az egykor bázisát alkotó kétkezi munkásoknak és középosztálybeli szavazóknak. Ugyanez igaz volt a brexit időszakának brit Munkáspártjára és Európa szociáldemokrata pártjaira is.

A fenti átalakulás az 1980-as években kezdődött.
19
Ronald Reagan és Margaret Thatcher korábban azzal érvelt, hogy a problémát a kormányzat, a megoldást pedig a piac jelenti. Amikor távoztak a politika színteréről, az őket követő balközép politikusok – Bill Clinton az Egyesült Államokban, Tony Blair Nagy-Britanniában, Gerhard Schröder Németországban – mérsékelték, ugyanakkor meg is erősítették a piacba vetett hitet. Valamelyest finomítottak a korlátlan piacok működésén, de nem kérdőjelezték meg a Reagan–Thatcher-korszak központi alapvetését, miszerint a piaci mechanizmusok a közjó elérésének elsődleges eszközei. Ezzel a meggyőződéssel összhangban elfogadták a globalizáció piacbarát változatát, s üdvözölték a gazdaság financializációját.

Az 1990-es években a demokrata Clinton-adminisztráció – a republikánusokkal karöltve – támogatta a globális kereskedelmi megállapodásokat, és ellenezte a pénzügyi szektor túlzott szabályozását. Az ebből származó előnyöket a társadalom csúcsán lévők élvezték, miközben a demokraták vajmi keveset tettek az egyre mélyülő egyenlőtlenségek, valamint a pénz politikában gyakorolt növekvő szerepének kezelése érdekében. Miután eltávolodott attól a hagyományos küldetésétől, hogy a kapitalizmust megrendszabályozza, és a gazdasági hatalmat demokratikus viszonyok közt kérje számon, a liberalizmus már képtelen volt másokat inspirálni.

Úgy tűnt, mindez megváltozik, amikor Barack Obama először feltűnt a politikában. A 2008-as elnökválasztási kampányban ugyanis Obama izgalmas alternatívát kínált a liberális közbeszédre addig jellemző technokrata nyelvezethez képest. Megmutatta, hogy a progresszív politika képes az erkölcsi és spirituális célok nyelvén is szólni.

Ám jelöltként sugárzott erkölcsi energiája és polgári idealizmusa nem ragadt át az elnökségére. A pénzügyi válság kellős közepén lépett hivatalba, és olyan gazdasági tanácsadókat nevezett ki, akik a Clinton-évek alatt a pénzügyi deregulációt támogatták. Az általuk megfogalmazott javaslatoknak megfelelően a bankokat olyan feltételekkel mentette meg, amelyek nem vonták őket felelősségre a válsághoz vezető magatartásukért, és kevés segítséget nyújtott azoknak, akik az otthonukat elvesztették.

Obama ekkor már nem az erkölcs hangján szólt, és sokkal inkább csillapította, semmint formába öntötte a Wall Street elleni indulatokat. A bankoknak nyújtott mentőcsomag miatti elhúzódó harag árnyékot vetett az elnökségére, s végeredményben olyan populista ellenérzést táplált, amely a politikai spektrum minden szegmensét elérte – a baloldalon az úgynevezett Occupy mozgalommal, valamint Bernie Sanders jelöltségével, a jobboldalon pedig a Tea Party mozgalommal és Trump megválasztásával.

A populizmus térhódítása az Egyesült Államokban, Nagy-Britanniában és Európában többnyire az elitek ellenében történt, legszembetűnőbb kárvallottjai mégis a liberális és balközép politikai tömörülések: az Egyesült Államokban a Demokrata Párt, Nagy-Britanniában a Munkáspárt, Németországban a Szociáldemokrata Párt (SPD) (amelynek szavazati aránya történelmi mélypontra süllyedt a 2017-es szövetségi választásokon), Olaszországban a Demokrata Párt (amelynek szavazati aránya 20 százalék alá esett), Franciaországban pedig a Szocialista Párt (amelynek elnökjelöltje a voksok alig 6 százalékát szerezte meg a 2017-es választások első fordulójában).

Mielőtt elkezdhetnének reménykedhetni abban, hogy visszanyerik a közvélemény támogatását, e pártoknak újra kell gondolniuk a kormányzás általuk vallott piacorientált, technokrata megközelítését. Ahogy egy látszólag jelentéktelenebb, mindazonáltal nagy horderejű kérdést is fontolóra kell venniük: a sikerhez és a kudarchoz való azon hozzáállást, amely az elmúlt évtizedek növekvő egyenlőtlenségét kísérte. Fel kell tenniük a kérdést: azok, akik nem boldogultak az új gazdaságban, miért érzik úgy, hogy a győztesek megvetéssel tekintenek rájuk.

A felemelkedés retorikája

Felmerül a kérdés, vajon mi szította az elitekkel szembeni, sok munkás- és középosztálybeli szavazóra jellemző ellenérzést. A válasz részint az elmúlt évtizedek növekvő egyenlőtlenségében keresendő, de nem csupán abban. Végső soron a társadalmi elismerés és megbecsülés változó feltételeihez van köze.

A globalizációból származó előnyök finoman szólva is egyenlőtlenül oszlanak meg. Az Egyesült Államokban az 1970-es évek vége óta a nemzeti jövedelem növekedésének nagy része a társadalom felső 10 százalékához került, míg az alsó felének gyakorlatilag semmi sem jutott. Reálértéken számolva a munkaképes korú férfiak mediánjövedelme – körülbelül 36 ezer dollár – kevesebb, mint négy évtizeddel ezelőtt. Ma az amerikaiak leggazdagabb 1 százaléka többet keres, mint az alsó fele együttvéve.
20

Mégsem a fentebb vázolt egyenlőtlenség robbanásszerű növekedése a népharag elsődleges oka. Az amerikaiak régóta megtűrik a jövedelmi és vagyoni egyenlőtlenségeket, mert úgy gondolják, hogy az életben, bárhonnan induljon valaki, a semmiből is lehetséges felemelkedni. A felfelé irányuló mobilitás lehetőségébe vetett hit az amerikai álom központi gondolata.

Ezzel összhangban a fősodratú pártok és politikusok a növekvő egyenlőtlenségre úgy reagáltak, hogy nagyobb esélyegyenlőséget követeltek, ami magában foglalta a globalizáció és a technológia miatt munkahelyüket elvesztő munkavállalók átképzését, a felsőoktatáshoz való hozzáférés javítását, valamint a faji, etnikai és nemi korlátok felszámolását. Ez a fajta retorika abban a szlogenben foglalható össze, hogy azok, akik keményen dolgoznak, és betartják a szabályokat, „olyan magasra emelkedhetnek, amilyen magasra a tehetségük repíti őket”.

Az elmúlt években mindkét párt politikusai unásig ismételgették e mottót. A republikánusok közül Ronald Reagan, George W. Bush és Marco Rubio, a demokraták közül pedig Bill Clinton, Barack Obama és Hillary Clinton hivatkozott rá leggyakrabban. Obama előszeretettel használta a gondolat egy popdalból vett változatát: You can make it if you try. („Sikerülni fog, ha megpróbálod.”) Ezt az idézetet elnöksége alatt több mint 140 alkalommal használta beszédeiben és nyilvános nyilatkozataiban.
21

A felemelkedésről szóló szólamok azonban mostanra üresen csengenek. A jelen gazdasági környezetben egyáltalán nem könnyű felemelkedni. A szegény szülők gyermekei általában felnőttként is szegények maradnak. A legalsó jövedelmi ötödbe születettek közül csak minden huszadik jut a felső ötödbe, a legtöbben pedig még a középosztályt sem érik el.
22
Könnyebb Kanadában, Németországban, Dániában vagy más európai országokban felemelkedni a szegénységből, mint az Egyesült Államokban.
23

Ez ellentmond annak a régi meggyőződésnek, miszerint a mobilitás Amerika válasza az egyenlőtlenségre. Az Atlanti-óceánnak ezen a partján előszeretettel mondogatjuk: az Egyesült Államok megengedheti magának, hogy kevésbé aggódjon az egyenlőtlenség miatt, mint Európa merev osztálytársadalmai, mert nálunk lehetséges a felemelkedés. Az amerikaiak 70 százaléka hisz abban, hogy a szegények egyedül is ki tudnak törni a szegénységből, az európaiaknak viszont csak 35 százaléka gondolja így. Talán ez a mobilitásba vetett hit a magyarázat arra, hogy az Egyesült Államokban miért kevésbé nagyvonalú a jóléti állam, mint a legtöbb fejlett európai országban.
24

Ám manapság azokban az országokban a legnagyobb mértékű a mobilitás, ahol a legnagyobb az egyenlőség. Úgy tűnik, a felemelkedés képessége kevésbé függ a szegénység kényszerítő körülményétől, mint az oktatáshoz, az egészségügyi ellátáshoz és más olyan erőforrásokhoz való hozzáféréstől, amelyek arra készítik fel az embereket, hogy sikeresek legyenek a munka világában.

Az egyenlőtlenségek elmúlt évtizedekben tapasztalható robbanásszerű növekedése nem gyorsította a felfelé irányuló mobilitást, hanem épp ellenkezőleg, csak a csúcson lévők számára tette könnyebbé, hogy megszilárdíthassák kiváltságaikat, és továbbadhassák azokat gyermekeiknek. Az elmúlt fél évszázadban az elit főiskolák és egyetemek lebontották azokat a faji, vallási, nemi és etnikai korlátokat, amelyek a bejutást egykor a kiváltságosok fiainak körére szűkítették. Az úgynevezett „iskolai alkalmassági vizsgát” (Scholastic Aptitude Test, SAT) azzal az ígérettel vezették be, hogy a hallgatók felvétele nem társadalmi hovatartozásuk vagy családi hátterük, hanem tanulmányi érdemeik alapján történik. Ám korunk meritokráciája végül örökletes arisztokráciává merevedett.

A Harvard és a Stanford hallgatóinak kétharmada a legfelső jövedelmi ötödből kerül ki. A nagyvonalú pénzügyi támogatások ellenére a Borostyán Liga hallgatóinak kevesebb mint 4 százaléka származik az alsó ötödből. A Harvardra és a Borostyán Ligához tartozó más egyetemekre több hallgató érkezik a felső 1 százalékba tartozó (évi 630 ezer dollárnál magasabb jövedelmű) családokból, mint amennyi a jövedelemeloszlás alapján a társadalom alsó felében lévő összes családból együttvéve.
25

Az elképzelés, miszerint kemény munkával és tehetséggel bárki felemelkedhet, egyszerűen nem felel meg a tényeknek. Ez lehet a magyarázat arra, hogy a lehetőségeket hangsúlyozó retorika manapság miért nem lelkesíti az embereket úgy, mint hajdan. A mobilitás immár nem képes ellensúlyozni az egyenlőtlenséget. A gazdagok és szegények közti szakadék felszámolására irányuló bármilyen valamirevaló törekvésnek figyelembe kell vennie a hatalmi és vagyoni egyenlőtlenségeket, és nem szabad megelégednie azzal, hogy az embereket egy olyan létrán segíti feljebb, amelynek fokai egyre távolabb és távolabb kerülnek egymástól.

Érdemalapú erkölcs

A meritokráciával nem csak az a baj, hogy a gyakorlat nem tükrözi az elképzelt valóságot. Ha csupán ez lenne a gond, akkor elég volna az esélyegyenlőséget tökéletesíteni, illetve olyan társadalmat kialakítani, amelyben az emberek – bárhonnan induljanak is az életben – valóban olyan magasra emelkedhetnek, amennyire azt az általuk tett erőfeszítések és a tehetségük megengedik. Kétséges azonban, hogy ha létezne is tökéletes meritokrácia, az kielégítő lenne-e, akár erkölcsi, akár politikai tekintetben.

Erkölcsi értelemben nem világos, hogy a tehetségesek mivel érdemlik ki azt a mérhetetlen elismerést, amelyben a piac által irányított társadalmakban a sikeresek oly bőségesen részesülnek. Az érdemalapú erkölcs mellett szóló érvelés központi gondolata, hogy senkit sem lehet rajta kívül álló tényezők alapján jutalmazni vagy gátolni. De vajon magunknak köszönhetjük-e, ha valamiben tehetségesek vagyunk (vagy ha épp nem)? Amennyiben a válasz nem, nehezen érthető, hogy azok, akik a tehetségüknek köszönhetően emelkednek fel, miért érdemelnének nagyobb elismerést, mint azok, akik ugyanolyan szorgalmasak, ám kevésbé vannak felruházva a piaci alapon működő társadalmak által értékelt adottságokkal.

Azok, akik a meritokratikus eszményt támogatják, illetve azt állítják politikájuk középpontjába, figyelmen kívül hagyják a fent leírt erkölcsi dilemmát. Hasonlóképpen semmibe vesznek egy politikai szempontból jelentős tényezőt is, nevezetesen azokat a nemkívánatos tulajdonságokat, amelyek az érdemalapú erkölcsből táplálkoznak, a győztesek és a vesztesek körében egyaránt. Ez az erkölcs ugyanis a győztesek között gőgöt, míg a vesztesek között megaláztatást és neheztelést szül. A szóban forgó érzések adják az elitek elleni populista reakció lényegét. A populista felháborodás ugyanis sokkal több a bevándorlók és a kiszervezések elleni tiltakozásnál: alapvetően az érdem zsarnokságáról szól. Ráadásul nem is alaptalanul.

Ha fáradhatatlanul követeljük a méltányos meritokrácia megteremtését, amelyben az egyén társadalmi státusza az erőfeszítéseit és a tehetségét tükrözi, akkor az kártékony hatással van arra, ahogyan sikerünket (vagy annak hiányát) értelmezzük. A felfogás, miszerint a rendszer a tehetséget és a kemény munkát jutalmazza, arra ösztönzi a győzteseket, hogy a sikerüket saját érdemüknek és erényes mivoltuk fokmérőjének tekintsék, illetve lenézzék a náluk kevésbé szerencséseket.

A meritokratikus gőg annak visszatükröződése, hogy a győztesek túlságosan el tudnak telni önnön eredményeikkel, és hajlamosak megfeledkezni az őket a sikerig elvezető véletlenekről és a jó szerencséről. A csúcsra jutottak önelégült meggyőződése, hogy igenis megérdemlik a sorsukat, mint ahogy az alul lévők is megérdemlik a magukét. Ez a hozzáállás a technokrata politika morális velejárója.

Sorsunk véletlenszerűségének érzékelése bizonyos fokú alázatosságot szül: „Csakis Isten kegyelmének vagy épp a szerencse szeszélyének köszönhetően állok itt.” A tökéletes meritokrácia azonban tagadja a megajándékozottság vagy a kegyelmi segítség minden formáját, mint ahogy tompítja az arra való képességünket is, hogy észrevegyük: közös a sorsunk. Vajmi kevés teret hagy annak a fajta szolidaritásnak, amely akkor jelentkezik, amikor eltűnődünk tehetségünk és szerencsénk esetlegességén. Ettől válik az érdem egyfajta zsarnoksággá vagy igazságtalan elnyomássá.

A megaláztatás politikája

Alulról nézve az elit önteltsége felháborító. Senki sem szereti, ha lenézik, a meritokratikus meggyőződés azonban csak tetézi a sértettség érzetét. A gondolat, hogy az ember sorsa saját kezében van, hogy „minden sikerülhet, ha megpróbálod”, kétélű kard, amely egyfelől inspiráló, másfelől viszont bántó. A győzteseket díjazza, a veszteseket viszont értéktelennek mutatja, még a saját szemükben is. Azoknak, akik nem találnak munkát, vagy nem tudják biztosítani a megélhetésüket, nehéz megszabadulniuk attól a demoralizáló gondolattól, hogy kudarcukat önmaguknak köszönhetik, mivel egyszerűen nincs meg bennük a sikerhez szükséges tehetség és motiváció.

A megaláztatás politikája ebben a tekintetben különbözik az igazságtalanság politikájától. Az igazságtalanság elleni tiltakozás kifelé irányul; azt kifogásolja, hogy a rendszer tisztességtelen, és hogy a győztesek csalással vagy manipuláció útján értek fel a csúcsra. A megaláztatás elleni tiltakozás lélektanilag sokkal jobban megviseli az embert. A győztesekkel szembeni neheztelés ugyanis összekapcsolódik egyfajta kínzó önmarcangolással: talán a gazdagok azért gazdagok, mert érdemesebbek a szegényeknél, és talán a vesztesek mégiscsak hozzájárultak saját szerencsétlenségükhöz.

Eme vonása miatt a megaláztatás politikája sokkal veszélyesebb, mint más politikai érzelmek. Különösen erős összetevője a düh és a sértettség populista reakciót tápláló gyúelegyének. Bár maga is milliárdos, Donald Trump megértette és kihasználta e sértettséget. Barack Obama és Hillary Clinton folyamatosan a „lehetőségekről” beszéltek, Trump viszont alig vette szájára ezt a szót. Helyette keresetlen egyszerűséggel győztesekről és vesztesekről beszélt. (Érdekes módon a szociáldemokrata populista Bernie Sanders szintén ritkán beszél lehetőségről és mobilitásról, és inkább hatalmi és vagyoni egyenlőtlenségekre összpontosít.)

Az elit a felemelkedés eszközeként, illetve a társadalmi megbecsülés alapjaként oly mértékben felértékelte a diplomát, hogy nehezen érti meg, a meritokrácia milyen mértékű önhittséget képes gerjeszteni, és milyen lesújtó véleményt mond azokról, akik nem jártak egyetemre. Ez a fajta hozzáállás húzódik meg a populista reakció és Trump győzelmének hátterében.

Napjaink amerikai közéletének egyik legmélyebb politikai szakadéka azok között tátong, akik rendelkeznek felsőfokú végzettséggel és akik nem. A 2016-os választásokon Trump az egyetemi diplomával nem rendelkező fehér szavazók kétharmadát nyerte meg magának, míg Hillary Clinton óriási fölénnyel győzött a felsőfokú végzettségű szavazók körében. Hasonló szakadék alakult ki a brit brexit-népszavazáskor is. Az egyetemi diplomával nem rendelkező szavazók elsöprő mértékben voksoltak a brexitre, míg a felsőfokú végzettségűek túlnyomó többsége a maradásra szavazott.
26

Amikor másfél évvel elnökválasztási kampánya után Hillary Clinton megvonta annak mérlegét, bizonyságát adta ama meritokratikus gőgnek, amely hozzájárult a vereségéhez: „Azokat a körzeteket, amelyek Amerika bruttó hazai termékének kétharmadát adják, megnyertem – mondta 2018-ban az indiai Mumbaiban tartott konferencián. – Tehát az optimista, sokszínű, dinamikus és haladó helyeket megnyertem.” Ezzel szemben Trumpot szerinte azok támogatták, akik „nem örültek annak, hogy a feketék jogai bővülnek”, és annak sem, „hogy a nők […] munkához jutnak”. Hillary Clinton tehát a globalizáció nyerteseinek szavazatait söpörte be, míg Trump a vesztesek körében győzött.
27

A Demokrata Párt egykor a farmerek és a munkások mellett állt ki a kiváltságosokkal szemben. A mostani meritokratikus korban viszont a párt legyőzött zászlóvivője azzal dicsekedett, hogy az ország jómódú, felvilágosult részei rá szavaztak.

Donald Trump ellenben tökéletesen ráérzett a megaláztatás politikájára. Gazdasági igazságosság szempontjából az általa képviselt populizmus hamis, egyfajta vagyonos populizmus volt. Olyan egészségügyi reformot javasolt, amely számos munkásosztálybeli támogatója esetében korlátozta volna az ellátáshoz való hozzáférést, és olyan adótörvényt fogadtatott el, amely csökkentette a gazdagok által fizetendő adókat. Ha azonban kizárólag a képmutatásra összpontosítunk, figyelmen kívül hagyjuk a lényeget.

Amikor Trump kiléptette az Egyesült Államokat a párizsi éghajlatvédelmi megállapodásból, azzal érvelt – teljesen hiteltelenül –, hogy ezt az amerikai munkahelyek védelme érdekében teszi. Ám döntésének lényege, a mögötte húzódó politikai megfontolás a következő, látszólag kósza megjegyzésben rejlett: „Vajon mikor fogják Amerikát megalázkodásra kényszeríteni? Mikor fogják kinevetni az országunkat? […] Nem akarjuk, hogy más országok és azok vezetői rajtunk nevessenek.”
28

Az Egyesült Államok felszabadítása a klímaváltozásról szóló megállapodás feltételezett terhei alól nem igazán a munkahelyekről vagy a globális felmelegedésről szólt. Trump politikai képzeletében a megaláztatás elkerülése volt a cél. Ez pedig tetszett a Trump-szavazóknak, még azoknak is, akiket foglalkoztatott az éghajlatváltozás.

Technokrata érdem és erkölcsi ítélet

Önmagában véve a gondolat, hogy az érdemeseknek kell uralkodniuk, nem csak a mi korunkra jellemző. Az ókori Kínában Konfuciusz azt tanította, hogy azoknak kell kormányozniuk, akik erények és képességek tekintetében kiemelkedők. Hellászban Platón olyan társadalmat képzelt el, amelyet egy filozófus-király vezet, akit egy, a köz érdekét szívén viselő testület tagjai, az őrök támogatnak. Bár Arisztotelész elutasította Platón filozófus-királyra vonatkozó elképzelését, ő is amellett érvelt, hogy az érdemeseké legyen a legnagyobb befolyás a közügyekben. Számára a kormányzás szempontjából lényeges érdem nem a vagyon vagy a nemesi származás volt, hanem a kiváló polgári erények és az úgynevezett phronészisz, vagyis az a gyakorlati bölcsesség, amely a közjóról való józan gondolkodáshoz szükséges.
29

Az amerikai köztársaság alapítói „érdemes embereknek” nevezték magukat, és azt remélték, hogy a hozzájuk hasonló erényes, tudatos embereket választják majd a közhivatalokba. Ellenezték az örökletes arisztokráciát, ám a közvetlen demokráciáért sem rajongtak, mert attól tartottak, hogy az demagógokat juttathat hatalomra. Olyan intézmények kialakítására törekedtek, például az amerikai szenátus és az elnök közvetett megválasztásával, amelyek lehetővé teszik, hogy az érdemesek kormányozzanak. Thomas Jefferson „az erényen és a tehetségen” alapuló „természetes arisztokráciát” támogatta „a vagyonon és a születésen alapuló mesterséges arisztokráciával” szemben. Mint írta, „az a kormányzati forma a legjobb, amely biztosítja, hogy eme természetes arisztokratákat vegytiszta módon válasszák ki”.