Sigrún Pálsdóttir

A melltű

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-61-6

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sigrún Pálsdóttir: Delluferðin /JPG Útgáfa, Reykjavík, 2019/

Copyright

© Sigrún Pálsdóttir, 2019

Hungarian translation © Egyed Veronika, 2024

Published by agreement with Forlagið, www.forlagid.is

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

A fordítás az Icelandic Literature Center támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Lentről érkezett a hang, a szobából. Különös beszéd. Egy pillanatra biztos voltam benne, hogy csak álmodom, mert egy szót sem értettem abból, amit mondtak. Meghallottam magam mellett nagymama halk hortyogását. Ebből tudtam, hogy ébren vagyok. Felemelkedtem, átkúsztam kicsi teste fölött. A padlásszoba végébe osontam, és lefeküdtem a padlóra úgy, hogy arcom félig kikandikáljon a lépcsőfeljáró felett. A szobát megtöltő füstön át egy idősebb férfit láttam a díványon ülni, mellette fiatal nő. A férfin barna kabát volt kék sállal, a nő zöld kabátot viselt világos blúzzal, ami ráncolt csipkével ölelte karcsú nyakát, egészen fel, az álláig. Az öreg Magnús kisszéken ült előttük, Guðlaug viszont állt, kezében kávéskannával, épp töltött a csészékbe. Apám az ablak alatti karosszékben ücsörgött, anyám pedig a mellette álló ládán, kissé kívül a füstfelhőn és a férfi monológján, aminek végén a fiatal, csipkés hölgy a kávéscsészéjére mutatva mondott valamit. Úgy tűnt, szavait anyámhoz intézi, aki mosolyogva bólintott. De ezt a mosolyát nem ismertem; anyám arckifejezése valahogyan furcsán idegen volt, ahogyan ott ült a fal mellett, a háta szokatlanul görnyedtnek tűnt. Bár kissé kiegyenesedett, mikor apám szólt néhány szót – tudtam, hogy ez válasz lehet a külföldi nő kérdésére. Azzal a pár felállt, búcsúztak, Magnús és apám kikísérték őket. Ekkor jobban meg tudtam nézni a nő ruháját, ahogyan a nádszálkarcsú derékból hatalmas szoknyává terebélyesedve suhogott erre és arra, amint a szobánk padlóján végiglebbent. Feltápászkodtam a padlóról, átmásztam nagymamán; mikor anya megcirógatta az arcomat, úgy tettem, mintha aludnék. Ujját óvatosan az orrom hegyére tette. Látta, hogy ébren vagyok.

Másnap reggel senki nem hozta szóba az esti látogatást, én pedig nem kérdeztem semmit. Nem is kellett, hogy többet tudjak. Elég volt az egzotikus illat emléke, a pár képe, ami kis szobánkat ettől az estétől fogva mintha nagyobbá tette volna. Bár nem lehet állítani, hogy eszem folyton az előkelő vendégeken járt volna, tulajdonképpen szinte el is felejtettem már a látogatást, mígnem nyáron egyszer segítettem anyámnak takarítani, és megláttam egy színes képet apám íróasztalán, egy papírköteg tetején. Legfelül hevert, néhány bontatlan borítékon. Képeslap volt. Letettem a portörlő rongyot, és két kézzel szemem elé emeltem a képet:

Valahol, egy hatalmas városban már alkonyodott, mégis
világosan derengett a hótakaró meg a föld felé hulló, fantasztikusan nagy hópelyhek miatt. Egy kisleány anyját egy kirakat felé húzta, hogy egy nagy rénszarvast mutasson neki, egy feleségével karöltve sétáló, fekete cilinderes, frakkos, széles prémgalléros férfi nagy csomagot vitt. Közvetlenül mögöttük egy fiatalember óriási karácsonyfát vonszolt, az utca másik oldalán fiúk hógolyót gyúrtak, és egy elhaladó, fényes fekete lovaskocsit dobáltak. Mindannyian tartottak valahová, de megdermedtek a mozdulatban. Mindenki, kivéve a fiatal nő a kép jobb sarkában. Úgy látszott, a pillanatot megelőzően ő is egy helyben állt, mintha nem tudná, hogy átmenjen-e az úton, vagy továbbhaladjon. Sötétkék kabát volt rajta, fején kecses, piros kalap, kezét valamiféle barna bőrtasakban tartotta szorosan maga előtt, a hasán. Arca sokkal élesebben kirajzolódott, mint a képen bárkié; tanácstalannak tűnt.

Azon gondolkodtam, vajon egyedül van-e ott, de megéreztem, hogy anyám mögöttem áll. Lehajolt, állát a vállamra tette, hogy velem együtt nézze a képet. A szemem sarkából láttam, hogy mosolyog, megjegyezte, hogy ez a karácsonyi üdvözlőlap bizony egy kissé megkésett. Aztán kiegyenesedett, és folytatta a munkát. Megfordítottam a képeslapot. Ott állt a címzett neve: Brandur Jónsson, legfelül a sarokban pedig: New York, 1879. december 15. Az írás elmosódott volt, elnagyolt, természetesen egy szót sem értettem belőle. De sejtettem, honnan érkezhetett.

Aznap, kicsit később, némi győzködés után apám megengedte, hogy enyém legyen a kép. A ládámra tettem, ami az ágyam lábánál állt; ott könnyen elérhettem, ha az esti felolvasás után nehezemre esett elaludni. És akármilyen feketék voltak az éjszakák akkor, 1880 telén, mindig ki tudtam venni a képet, ha elég sokáig tartottam magam előtt. Azonkívül a sötétben megláttam valamit, amire eddig nem figyeltem fel: egy szűk, havas mellékutcán két jól öltözött fiatalember állt egymás felé fordulva, beszélgettek. Minél tovább vizsgáltam a képet, annál inkább úgy láttam, hogy minden figyelmüket a fiatal, piros kalapos nőnek szentelik. Úgy éreztem, hogy arcán a kétségbeesés pontosan abból eredhet, hogy ő, a fiatal nő tudja, hogy figyelik őt; éppen azt próbálja eldönteni, merre meneküljön a következő pillanatban.

Éreztem, hogy kezem lehullik. A képeslap a paplanra esett. Ekkor a fiatal, piros kalapos nő átszaladt az úton, át a hatalmas, díszes betűkön a kép jobb sarkában – A MERRY CHRISTMAS, majd ki a keretből. Ebben a pillanatban a két férfi is elindult ugyanarra. Nem rohantak, de nagy léptekkel, magabiztosan vágtak át az úton, dölyfösen átrontottak a karácsonyi üdvözleten, és már el is tűntek; ekkor meghallottam, hogy nyikorog a lépcső. Felriadtam, félálomban láttam, ahogy nagymama odacsoszog az ágyhoz. Csukott szemmel hevertem, a kép után nyúltam, és óvatosan az ágytakaró alá rejtettem. Nagymama befeküdt mellém, én a másik oldalamra fordultam. És mielőtt még a hortyogása bezárt volna a szűk padlásszoba világába, besuhantam egy sötét sikátorba, ott lebegtem én is hálóingben a fehér hó felett, a két férfi nyomában, akik a fiatal nőt követték.

I.

Ivászat Reykjavíkban, 1897. március

Az ülés végén

– „Valamint ezen övdíszt a hölgy meg szeretné vásárolni közel tizenötezer amerikai dollárért. Tulajdonosától, egy fiatal izlandi nőtől. Akinek a neve Branson. Miss Selena Branson.”

A Kormányzó felemelkedik helyéről. A szalon ablakához megy, nézi, ahogy a hópelyhek szinte függnek a levegőben, a fehéren derengő Lækjartorg tér bevilágítja a mélyfekete sötétséget:

– És most kérdem Önöket, tisztelt társaság, hogy itt talán voltaképpen nem Sigurlína Brandsdóttirról, a tudós és írnok Brandur Jónsson leányáról van szó, a skagafjörðuri Kotból?

Micsoda váratlan fordulat! A dán király Izlandon székelő legfőbb hivatalnokának vendégeit teljesen váratlanul éri.

– Micsoda átkozott képtelenség! – szusszant a Bíró.

– Ó, csak nem! – jajdul fel a Pap.

– Brandur cselédje? – berzenkedik a Prefektus.

– Lám, a kis cseléd! – vigyorog a Költő.

– Cseléd? – kukorékol értetlenül a Történész.

– Tizenötezer dollár? Hogyan érhet ennyit egy ilyen apró, ósdi tárgy? Ez annyi, mint az Országos Bank teljes tőkéje, nemde? – kérdezi kíváncsian a Kincstárnok.

De a hetedik vendég, a karcsú és jóképű Szerkesztő, aki a többiektől kissé távolabb, majdnem a falnál ül, nem mutat semmiféle érzelmet. Előrehajol, szemét a díszes terem padlóját fedő, kézi szövésű perzsaszőnyeg egy pontjára szegezi. Gondolatban egy lányarcot igyekszik előhívni, de nem lát semmit, csak könnyű, hosszú, fehér inget egy apró testen, a nádszálkarcsú derékon díszes öv fogja össze, a szép kebelre finom, szőke tincsek omlanak, a szögletes nyakkivágás görög mintázata arannyal van hímezve. A nyakán fekete szalag, homlokán aranyos pánt. Ekkor látja csak az arcát. Először a vékony ajkat, ami széles mosolyra húzódik a finom, kissé fitos orr alatt, az orrlyuka kitágul, mintha nevetést fojtana el, minden erejével visszafogná magát. Szemét fekete álarc rejti. Mégis látja. Kék, mint a víz, súlyos szemhéj, alul pedig vékony, feszes tasakok keretezik. Bűvös pillantás, ami izgatja, szinte megőrjíti, összerezzen, maga elé suttogja Sigurlína nevét, felemelkedik, ekkor látja, hogy kérdőn néz rá mindenki: Kormányzó, Bíró, Pap, Prefektus, Költő, Történész, Kincstárnok. Mondani akart valamit?

A fiatalember hátradől, az alacsony terem vastag kőfalának támaszkodik, régen ez tömlöc volt, a hivatal épületét némelyek viskónak hívják. Hátradől, ezzel csaknem eltűnik egy csenevész, meleg égövi növény mögött, ami ott áll a falnál, a szobából kivezető ajtó fehérre lakkozott félfája mellett. Ott, a deszka túloldalán szobalány áll. Hallgatózik. Magas, termetes asszony, fülét az ajtónak szorítja. Egyik kezében üres kristálykancsó, a másikat a szájára tapasztja. De mikor úgy tűnik, hogy a Kormányzó egyik vendége sem akar az elbeszéléshez vagy a kérdéshez többet hozzáfűzni, az asszony óvatosan, fegyelmezetten elhúzódik az ajtó elől. Azután gyors, biztos léptekkel végigsiet a folyosón, belép a konyhába. Az asztali kancsót leteszi, lerántja magáról a kötényt és a főkötőt. A hátsó bejárat előterében leakasztja a kabátját, felveszi és begombolja, vállára kendőt terít. Kitárja az ajtót. Az ajtónyílásban a hó falat képez, egész a combjáig ér, de nem érdekli, kiront, olyan erővel tör át rajta, hogy előtte felporzik a frissen hullott hó. A házat körülvevő alacsony kőkerítés felé tart, könnyedén átveti magát rajta.

A nő magasra emelt térddel, rövid léptekkel gázol lefelé a Bankastrætin, de amint az Austurstrætire befordulva éppen a Kormányzó háza előtt halad el, csaknem elveszíti egyensúlyát; halk kiáltás hagyja el a száját, ez azonban a hűvös reykjavíki csendben elég ahhoz, hogy a ház kisasszonya, aki a szalon ablaka alatt, díszes székében aranyos fonállal zöld papucsot hímez, megriadjon, és megszúrja ujját a varrótűvel. A kisasszony feláll székéből, egy kicsiny olajlámpást odébb helyez az ablakpárkányon. Sápadt arcát az ablaküveghez szorítja, vérző mutatóujját kiveszi szájából.

– Micsoda sietség!

Ebben a pillanatban a Kormányzó fürge szolgálója nyugat felé eltűnik a szeme elől. Nagy biztonsággal robog tovább, egyre csak gyorsít, míg az Aðalstræti sarkához nem ér. Itt útját állja két megvadult, ágaskodó ló, arcra esik, elmerül a hóban. Egy vízhordó öregasszony, aki a Hotel Izland előtt áll a hóba süppedve, néhány összefüggéstelen szitkot szór a levegőbe, de aztán a nő felé gázol, duzzadt, kék kezét nyújtja felé. A szolgáló elhárítja, segítség nélkül talpra áll. Lerázza magáról a havat, és már folytatja is útját, még nagyobb léptekkel, már szalad, végül szinte rohan. Nyilvánvaló, hogy ügye egy percet sem várhat. El kell érnie Brandur házáig, amíg a Bransonról, a kicsi Línáról szóló elbeszélés az összes kitérővel, kihagyással, furcsasággal tisztán visszhangzik még a fejében.

Piknik. 1896 késő nyara

Korán reggel volt még, mikor zörgettek Brandur házának ajtaján. Kint Silvía Popp állt, láthatóan gondterhelten. Idegesen toporgott. Segítségre volt szüksége, a piknikkosár miatt. A kosár néhány amerikainak készült, akik apja kíséretében fél óra múlva ki akarnak lovagolni Reykjavíkból, fel az Elliðaá völgyébe; Sussi Thordarsen pedig az utolsó pillanatban visszamondta. Ezért nem volt már túl sok idő az indulásig. Silvía Lína széles mosolyát beleegyezésnek vette, és már el is viharzott, le, a házak felé. Sigurlína kilépett az ajtón, nézte, ahogyan barátnéja lefelé szalad az utcán, buzgón integetett neki, pedig tudta, hogy Silvía nem látja. Becsukta az ajtót, hátát nekitámasztotta, ajkán még mindig mosoly bujkált. Aztán nekiiramodott, fel akart szaladni átöltözni, de a szoba ajtajában megtorpant, hátrafordult, a konyhaasztalra pillantott. Ott hevertek a báránycombok, Guðmundurtől.

– A fenébe! – suttogta igen halkan, a combokat behajította a kamrába, de ekkor eszébe jutott, mennyi tennivalója van még. Mosatlan ruha, a szegélyhímzés Þórdísnak, az egész konyhapadló, apja íróasztalán a papírköteg. Közte két angol levél, amit le kell másolnia, holnap már el kell küldeni. De aztán azt gondolta, hogy ez mind megvárja, most mennie kell. Ki a városkából, a külföldi férfiakkal.

Körülbelül tizenöt perc múlva már apja irodájában állt lovaglóruhában, tenyerében kicsiny, összehajtott cédulával. Az asztalra helyezte, elhessegette magától a rossz érzést, hogy apja mit fog szólni, helyette inkább az anyjára gondolt; ma van a halála évfordulója. Azzal már kint is volt a házból, megindult lefelé az utcán, az Aðalstrætin szinte már rohant. Egy részeg jöttment utána szólt, de alig törődött vele, mert abban a pillanatban meglátta Jón Jónssont, a szerkesztőt, gyalog érkezett az Austurstrætin, nyugat felől. Milyen jóképű volt, ahogy mélyen gondolataiba merült. Eszébe is jutott, honnan jöhet ilyen korán, igyekezett a járda szélén maradni, lesütötte a szemét, mikor találkoztak, úgy érezte, nem tudhatja meg, hová tart.

Mikor az Austurstræti végére ért, a kereskedő háza előtt két férfit pillantott meg. Lovakat nyergeltek, Silvía és az apja ott álltak mellettük. Hamarosan három magas, tekintélyes férfi érkezett, majd két fiatal nő is csatlakozott a csoporthoz. Csinosak voltak, gömbölyű kalapban, gazdag ráncú szoknyájukhoz szűk kabátkát viseltek. Sigurlína végigsimított lovaglóruháján, most esetlennek vélte, egyszerűnek és túl bőnek. Mintha tokként venné körül apró, sovány testét. De már nem is volt ideje hasonló gondolatokra, mert Popp utasításokat vetett jobbra-balra, elosztották a lovakat. Mindenki nyeregbe ült, és a díszes csapat már ki is lovagolt a térre, át a hídon, aztán kelet felé. Az amerikaiak kiáltoztak, meg Poppot és a kis Péturt kérdezgették, aki szintén velük tartott, mindenféléről, ami a városból kifelé a szemük elé tárult. Főként Watson úr beszélt, a vezetőjük, egy amerikai kereskedő; a csoportot egy hajó hozta Izlandra, tulajdonosát Wilson úrnak hívták, barátságos kinézetű, középkorú férfi, akárcsak a társa, Watson. A harmadik, Johnson úr lényegesen fiatalabb volt. Ő nem fűzött sokat a beszélgetéshez. Az egyik hölgy Mrs. Wilson volt, a másik Baker kisasszony. Sigurlínának fogalma sem volt róla, hogy ezek az emberek milyen viszonyban állnak egymással.

Legelöl az amerikaiak haladtak. A porfelhőn át látta a két nő hátát, fejükön az egzotikus kalapokat, selyemszalag lógott róluk egyenes hátukra a ráncolt, puffos vállak közé, ezek hatalmasak voltak, így a női derék különösen vékonynak tűnt tőle. Az elé táruló látkép rázkódott a nyeregben a kemény, köves talajon, miközben a csoport kifelé tartott a városból. Sigurlína az időt arra használta, hogy gondolatban új lovaglóruhát szabjon magának gyapjúból és bársonyból.

A Skólavörðuholt lejtőjéről az Öskjuhlíðnél elhaladva északnak fordultak, a Bústaðaholt felé. A csoport egyre jobban közeledett úticéljához, melegedni kezdett az idő, a nap magasan járt már, mikor megálltak a Kermói vízesésnél. A külföldiek szemügyre vették a környéket, Sigurlína és Silvía pedig azonnal elkezdtek kirakodni az elemózsiás ládából. A földre fehér abroszt terítettek, kikészítették a kávét, elrendezték az ételt, kenyeret, süteményt, némi füstölt húst. Az amerikai nők leültek a földre, csipegettek belőle egy keveset a napernyőjük alatt, akár a kismadarak, hamarosan pedig elindultak sétálni kettesben fel, a folyó sodrásával szemben. Nemsokára a férfiak is eltűntek Popp-pal és Péturrel együtt.

Mikor elpakolták az ételt, Silvía elsétált a folyóparton lefelé, Sigurlína viszont leült egy zsombékra a kis rét felett, és kézimunkát vett elő. A szegélyhímzést, Þórdísnak. A perzselő nap fényében szépen csillogott az aranyos szál, de szoknyái alatt olyan kényelmetlenül melege lett, hogy legszívesebben felhajtotta volna őket. Hirtelen árnyék vetődött rá. Maga elé nézett. A fűben nagy, fehér lábujjakat látott.

– Udvozlom! – szólt egy mély hang, és nevetett. Felpillantott. Előtte a férfi állt, aki útjuk alatt leghangosabban vitte a szót: Watson úr. Magas, széles, dús a szakálla, a haja sötét. Jóvágású. Azért jött az országba, mondta, hogy barátaival együtt jól érezze magát. Leguggolt, egy pillanatra kényelmetlenül közel került hozzá, ahogyan nagy, durva mutatóujját végighúzta a fekete szalagra hímzett virágokon, és suttogni kezdett.

– Treasure. For sale? – De még mielőtt Sigurlína válaszolhatott volna a férfi kérdésére, az hirtelen felállt, végigsimította szakállát, és felnézett az égre. – The western world is obsessed with ancient ruins and artifacts. And has been for a long time now – majd kissé oldalra lépett, és elheveredett a fűben, kezét tarkója alá téve. Mélyet sóhajtott: – Museums and collector cabinets are filled with classical remains, Roman and Greek marbles of all shapes and sizes, vases and bowls and statues – Watson ezzel kinyújtotta egyik karját, mutatóujjával felfelé bökött: – But all these remains continue to prevail all around us, they will eventually give rise to interest in other cultures, more remote and peculiar. Like Icelandic culture!

Sigurlína nem tudta, hogyan kellene reagálni a férfi nagy kijelentéseire, de még mielőtt össze tudott volna gyűjteni néhány egyszerű szót egy rövidke válaszra, az emberek már el is kezdtek visszaszállingózni a kis, füves rétre. A csoportból a legfiatalabb, Johnson úr kuncogva lépett Watsonhoz, egyik lábával meglökte a vállát. Watson erre úgy tett, mintha aludna.

A visszaúton gyorsan haladtak, és mikor Watson leszállt lováról a téren, a Lækjartorgnál, a kereskedő háza előtt, Sigurlínától külön elbúcsúzott; azt mondta, eljön holnap. Hozzá, hogy kézimunkát és izlandi tárgyakat vegyen.

Útja elérte célját. Hazafelé a félhomályban összeszámolta ládája tartalmát: hímzett szalagok, ezekből kettőt Þórdísnak ígért, már majdnem készen voltak; terítők, ülőpárnák, díványpárna, tűerszény. Gyapjúzokni? Igen, Watson említette azt is, legalábbis úgy értette. Kesztyűből is volt nála elég. Akkor már jobb a holmit eladni külföldieknek, mint hogy váltig csak üljön és a helyieknek kössön. Mit lehetne még? – gondolta, és kinyitotta az ajtót. A konyhából előrement a szobába. Onnan már látta az apját az ajtónyílás résén át, az irodájában ült. Levette a kabátját. Apja észrevette, de nem nézett fel. Hallotta azt is, hogy felmegy a lépcsőn, a hálószobájába. Örökös, távoli közelség.

Egyből kutakodni kezdett a holmik között, mélyen a kofferbe nyúlt, porolt, kiterített, egyengetett, simított. Aztán leheveredett az ágyra, és csukott szemmel, képzeletben elhelyezte a kézimunkát odalent, az asztalon. Akkorra az apja már megint a Régiségtárban lesz, a Parlament padlásán, ott ül majd a maga rendetlenségében, leltárba véve a tárgyakat, amelyek a gyűjteménynek érkeztek, és amiket igyekszik kiállítani az átutazók számára. Sigurlína a könyvéért nyúlt, de gondolatai el-elkalandoztak. Zaj szűrődött be az ablakon át. A szomszédos házban részegen hangoskodtak, civakodtak. A házaspár verekszik. Nem is olyan régen az asszony majdnem leharapta a férje ujját, most viszont ő jajgatott. Sigurlína befogta a fülét, anyja képét nézte a falon, az ágy mellett; békés arcát, természetéből fakadó szelíd vonásait.

Hirtelen csend lett. Mintha visszaemelték volna abba az időbe, mikor a keretből ránéző arc betöltötte az egész világát. Néhány emlékkép volt csupán: ő, kint, a fészernél, ahogy befogja a fülét, mikor az öccse született; ahogyan a takaró alatt, anyjával meséket olvas; varrtak is együtt, babára apró ruhát, írni tanult, félhomályban süteményt töltöttek; nyár közepén külföldről jött képeslapot nézegettek; nagymamával kártyáztak; nagymama, holtan mellette az ágyban; egy ember fekete kendő alatt, robbanás és fény, ő pedig mozdulni sem mert, ellépni a fehér lepedő elől, ami a házuk ajtajára volt függesztve; álmodozott a jövőről, ami hosszú utazással kezdődött délre, Reykjavíkba 1884-ben. Tizennégy éves volt akkor. Szakadatlan kép a lovaglásról, ki a gyermekéveiből, el a tanyájukról, a völgyből, át a súlyosan hömpölygő Héraðsvötn folyón, a víðimýri tanyáig, ahol anyja néhány napig betegen feküdt, gyermekkel a hasában. Aztán további tanyák: Bólstaðarhlíð, majd Gilshagi, mielőtt felhágtak volna a felföldre, a Grímstunguheiðire. Egy tónál sátoroztak, Arnarvatn volt a neve, mikor felkelt a nap, a madarak énekére ébredt. Ők ketten óvatosan kikúsztak a sátorból, lementek a tó partjára. Mit is mondott akkor az anyja? Sigurlína nem emlékezett rá, csak a mérhetetlen csendre. Arra, hogy úgy érezte, itt fog meghalni, ebben a végtelen csendben, mert a víz sima tükrében, anyja szelíd mosolyában gyötrelmet érzett, rettegést.

De aztán apró kavics pattogott a tó felszínén. Apja és öccse is felkeltek már. Felébredt a hétköznap, ezzel enyhült a fájdalom. És apja biztos vezetésével jutottak el ők négyen a következő úticélhoz, a Kalmanstunga tanyára. Mint mindenhol, itt is szívesen fogadták őket, az ő apját mindenhol ismerték a gazdák. Az éjszakát a tanyán töltötték, anyja kipihenhette magát a háziasszony széles ágyában, a Kaldidalur völgyén átvezető útjuk előtt. Hosszú út volt, mert bár a nap felmelegítette a levegőt a gleccserek között, nehéz volt a járás, gyakran le kellett szállniuk a lovak hátáról, és kantáron vezetni őket a magasabb hóban. Aztán egyszer csak feltűnt az a kép, egészen hasonló a festményhez, mint ami a keretben függött a díványuk felett, akvarell, fűvel borított lankák egy tó partján.

Késő este volt már, mikor belovagoltak a tanyára. Furcsa volt itt lenni az épületek között, amiket fényképen már látott. Egyenesen a lakóházhoz léptettek, amit az apja akkor, tavasszal vett. Sigurlína mindent kicsinek, szűkebbnek látott, mint a régi házukban, északon. Aztán meg nem is volt ott semmi, a holmijuk még nem érkezett meg. Az első éjszaka a padlón kellett aludniuk pokrócokon és miegyében. A második éjszaka is, akkor, mikor anyja megszülte gyermekét. Sigurlína aludt, mire felébredt, addigra anyját és a csecsemőt már elvitték. Fiú volt, ő sose látta, mert azonnal dajkaságba került, mikor nyilvánvalóvá vált, hogy anyja nem fog visszatérni.

Sigurlína az üres szobában volt. Két nő állt ott az apjával. Apja szorosan átölelte, megcsókolta a feje búbját. Az egyik asszony simogatta a fejét. Aztán már csak az estére emlékszik. Apja öccsével és vele lement a városba, a főutcára. Ott, az utca végén állt a kórház. Felmentek a második emeletre. Az épületben valami lárma volt, de nem értette, honnan jön.

– Most búcsúznom kell öntől – szólt egy férfihang.

– Hogyan? Már megy? Azt semmiképp sem teheti! – szólt egy másik.

Mikor felértek, már nem tudta kivenni az egyes szavakat. Sötét folyosóra értek. Egy kis szobába. Ott feküdt az anyja.

– Még nem beszéltük meg teljesen azt a dolgot az egressel!

– Egres?

Sigurlína ekkor jött rá, hogy a szavak a kórház alsó szintjéről jönnek. Apja nem törődött a lármával, Sigurlínát óvatosan az ágy felé tolta. Ő kezét az anyja fejére tette, előrehajolt. Megcsókolta a homlokát. Selyempuha bőre alatt kemény és hideg volt, mint a kő.

– Bravó! Ez kedvemre van! És ha lenne valami, amire vágyna – részint sejtem is, mi lenne az – keressen fel engem.

Apja most rosszallóan csóválta a fejét, fiát az ágyhoz vezette.

– A fiatalság vándorút!

Ekkor már kifelé tartottak. Ahogy lementek a lépcsőn, éljenzés és taps hallatszott. Kinyílt egy ajtó, és a színházteremből kiözönlött a közönség.