EURÓPA KÖNYVKIADÓ
BUDAPEST, 2026www.alexandra.hu ⋅ www.moobius.hu
www.europakiado.hu

Copyright © Rónay Tamás, 2026

A kézirat lezárva 2026. április 18-án.

Borítófotó © Beata Zawrzel / NurPhoto via Getty Images

(A kép Orbán Viktor miniszterelnököt ábrázolja, amint megérkezik Hágába, a holland királyi pár vacsorájára, melyre a 2025-ös NATO csúcstalálkozó résztvevői voltak hivatalosak.)

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

XIV. Leó – A remény pápája

Rejtélyes vatikáni diplomácia

ELŐSZÓ Friss levegő

„Európa, Európa” – skandálta a tömeg 2026. április 12-én késő este a budapesti Batthyány téren, amikor Magyar Péter bejelentette a Tisza Párt győzelmét a parlamenti választáson.

Az eredmény – Orbán Viktor veresége – nem csak Magyarországon váltott ki erős érzelmeket. Kiváltképp Európában kísérték kiemelt figyelemmel a magyar országgyűlési választást,1 mivel az Orbán-kormány az elmúlt tizenhat évben a jobboldali populizmus követendő mintája lett világszerte; különutasságával, oroszbarát és kerékkötő politikájával az uniós döntések legfőbb akadályozójaként híresült el.2 A tét nagysága az utólagos nemzetközi reakciók gyorsaságából és számából is kiolvasható.

Nem gondolták ezt másképp a magyarok sem, akik egyfajta népszavazásként tekintettek a választásra – az Európai Unió vagy az orosz érdekszféra, a jogállam vagy a diktatúra között. Ahogy az ünneplő tömeg rendszerváltásként élte meg a voksolás kimenetelét, úgy a világnak is üzenetértékkel bírt: a külpolitikában is rendszerszintű fordulat várható.

A könyv fejezeteiben arra keressük a választ, miből fakadt a leköszönő miniszterelnök, Orbán Viktor külföldi vonzereje; hogy vált mintává az európai populista pártok számára; miket vettek át tőle, és hogyan befolyásolhatja további sorsukat a Fidesznek a 2026. áprilisi magyar parlamenti választáson elszenvedett súlyos veresége. Megvizsgálva azt is, miként épített a Fidesz az elmúlt másfél évtizedben európai politikai hálózatot, és hogyan próbálta saját befolyását a határokon túl is kiterjeszteni.

ELVESZTETT VONZERŐ

Miközben a mérsékelt pártok a magyarországi fordulatot ünneplik, a populista politikai erők arra keresik a választ, miként törhetett meg Orbán Viktor varázsa. A könyvben végigkövetjük majd: rendre más és más magyarázatok születtek. Akadt olyan szereplő, aki szerint „Brüsszel beavatkozott a magyar választásba”. Mások szerint a magyar kormány túl közel került Oroszországhoz. Egy azonban biztos: a magyar modell európai nimbusza meggyengült. A legyőzhetetlenség mítoszának vége.

Az európai lapok az Orbán-éra több mint másfél évtizede alatt számos alkalommal tették fel a kérdést: hogy lehet Magyarország nemzetközi súlya olyan nagy? Gazdasági ereje ugyanis ezt nem magyarázza. A cikkek túlnyomó többsége negatív hangvételű volt ugyan a magyarországi demokratikus intézményrendszer folyamatos leépítése miatt, a magyar kormányt azonban ez cseppet sem zavarta. A negatív reklám is reklám, gondolták. A német, osztrák, francia lakosság egy kis része ugyanis elhitte azt, hogy Magyarország valóban Európa keresztény bástyája. Magyar kormánypárti politikusokat hívtak meg külföldi televíziós műsorokba, a műsorvezetők azonban sokszor nem voltak kellőképpen felkészülve, nem tudták rögvest megcáfolni a magyar politikus állítását, így ahelyett hogy a gyászos magyar viszonyokat mutatták volna be, éppen hogy teret adtak a propagandának.

Nem Orbán Viktor volt az első európai politikus, aki keményen beszélt a bevándorlásról, a nemzeti szuverenitásról vagy a liberális elit felelősségéről. Ez a fajta nyelvezet már korábban is jelen volt az európai populista jobboldalon. A magyar miniszterelnök vonzereje inkább arra vezethető vissza, hogy sok külföldi szövetségese szemében ő bizonyította be: egy nyugati országban is fel lehet építeni olyan rendszert, amely egyszerre központosítja a hatalmat, gyengíti a fékek és ellensúlyok rendszerét, állandó kultúrharcot folytat a „keresztényellenes”, „liberális”, „woke-párti” erők ellen, és közben újra meg újra választást nyer.

A sorozatos kétharmadok azt az üzenetet hordozták, hogy a politikai tér átrendezése, az állami erőforrások központosítása és a médiafölény kialakítása révén véget lehet vetni a parlamenti váltógazdaságnak, és évtizedekre hegemónia szerezhető a törvényhozásban. Több nyugati lap úgy értékelt, hogy Orbán „utat mutat” a nemzetközi populizmus számára: nemcsak beszélt az illiberális fordulatról, hanem kormányzati mintává is tette.3

Orbán Viktor tudatosan vállalta ezt a szerepet. 2014-es tusnádfürdői beszédében vázolta fel hosszú távú programját. Elmondta: Magyarországon „illiberális állam” épül. Bár politológusok már 2012-ben erre figyelmeztettek, akkori mondata azért vált emblematikussá, mert a külföldi jobboldali populisták számára azt jelentette, hogy a rendszerátalakításnak immár van egy sikeres, választásokon legitimált és uniós tagság mellett is működő európai laboratóriuma.4

A magyar modell vonzereje ugyanakkor éppen azért volt problematikus, mert a választási fölény nem demokratikus versenyben alakult ki. A 2010 utáni médiatörvény, a médiahatósági struktúra átalakítása és a közmédia kormányzati befolyás alá vonása már korán megmutatta, hogy a Fidesz nem akar többé teret adni az ellenzéknek, hanem uralni akarja a médiateret. A Velencei Bizottság 2015-ben figyelmeztetett arra, hogy a hatáskörök koncentrációja, a politikai függetlenség hiányosságai és a pluralizmus gyenge védelme rendszerszintű problémát jelent Magyarországon.5

A külföldi választási megfigyelők többször is felhívták a figyelmet arra, hogy a parlamenti voksolás teljesen egyenlőtlen. Az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet, azaz az EBESZ (Organization for Security and Co-operation in Europe, OSCE) Demokratikus Intézmények és Emberi Jogok Hivatala (Office for Democratic Institutions and Human Rights, ODIHR) 2022-es jelentése szerint a szavazás technikai lebonyolítását nem lehet kifogásolni, de nagyon a kormánypárt felé lejt a pálya. Az Orbán-rendszer éppen ettől vált sok külföldi szemében egyszerre ijesztővé és irigylésre méltóvá: miközben kívülről nem tűnt tankönyvi diktatúrának, olyan látszatdemokráciává vált, amelyben a választási rendszer fennmaradt ugyan, de a torzított feltételrendszer miatt nincs valós politikai verseny.6

Az Európai Parlament 2022-ben már nem is tekintette Magyarországot teljes értékű demokráciának, hanem „választási autokráciának” minősítette; az Európai Bizottság 2025-ös jogállamisági jelentése pedig azt rögzítette, hogy a médiapluralizmus, a közszolgálati média függetlensége és az állami hirdetések átlátható elosztása terén továbbra sincs érdemi előrelépés. Az emberi szabadságjogok helyzetének kutatásával foglalkozó amerikai Freedom House és a demokrácia állapotát országonként és évenként mérő, göteborgi központú V-Dem (Varieties of Democracy) kutatóintézet adatbázisai ugyanezt a lassú, de következetes demokratikus visszalépést írták le. A külföldi szélsőjobboldali és populista pártok jelentős része azonban a demokrácia leépítése ellenére csodálta Orbánt. A demokrácia védelme e pártokat cseppet sem érdekelte, csak a hatalom megszerzése. Ám a nyugati demokráciák többségében esély sem volt olyan választási rendszer kialakítására, amely több ciklus során is kétharmados többséget biztosít a kormányzó pártnak.7

A Fidesz sorozatos kétharmadai is hozzájárultak ahhoz, hogy Orbánt egyfajta populista mágusnak tartották az európai szélsőjobboldali pártok. A magyar miniszterelnök sok külföldi követője nem annyira a magyar gazdasági teljesítményt, nem is a kormányzati szakpolitikák minőségét irigyelte (nem is nagyon irigyelhette), hanem a Fidesz verhetetlenségének mítoszát.8

Összességében megállapítható, hogy a nyugati sajtó sokszor nem rendelkezett kellő tudással az itthon uralkodó viszonyokat illetően. Akadtak azért kivételek is. A magyarországi demokrácia leépítését mind nagyobb aggodalommal szemlélő német nyelvű sajtó érzékenyen reagált erre a folyamatra. A Süddeutsche Zeitung 2023 nyarán már arról írt, hogy a korábban sokáig elszigeteltnek tekintett Orbán egyre inkább „hőssé” és „példaképpé” válik az egyre erősebbé váló jobboldali populisták szemében. A Die Zeit 2026 januárjában még erősebben fogalmazott: „Das Disneyland der Rechten” (A jobboldal Disneylandje) című cikkében azt írta, hogy az orbáni rendszer világszerte vonzza a jobboldali szereplőket az Alternatíva Németországért (Alternative für Deutschland, AfD) párttól a trumpista körökig.9

Még plasztikusabban mutatta ezt a helyzetet Alice Weidel budapesti látogatása 2025 februárjában. A Der Spiegel tudósítása szerint az AfD társelnöke Magyarországot „nagy példaképnek” nevezte, és úgy fogalmazott, hogy „Magyarország bástya az illegális migráció ellen”. Matteo Salvini, az olasz jobboldali populista Liga párt (Lega per Salvini Premier, LSP) elnöke, kormányfőhelyettes szintén példaképnek minősítette a magyar miniszterelnököt.10

Orbán jelentősége idővel túl is nőtt a példakép szimbolikus szerepkörén. Budapest a 2020-as évekre a nemzetközi jobboldali-populista hálózat egyik találkozóhelye lett. A Reuters 2022 elején arról írt, hogy Magyarország globális jobboldali populista szereplőket fogad, miközben Orbán újraválasztására amerikai konzervatívok, latin-amerikai vendégek és európai radikális jobboldali aktivisták is támogatói rendezvényekkel készültek. Ettől fogva már nemzetközi hálózatépítésről lehetett beszélni.11

A folyamat csúcsának tekinthetjük a Patrióták Európáért (Patriots for Europe, PfE) képviselőcsoport megalakulását a 2024. júniusi európai parlamenti választást követően, amelynek létrejöttében komoly szerepe volt a magyar kormányfőnek. Andrej Babiš cseh kormányfő (akkor még a cseh ellenzék vezetője) Elégedetlen Polgárok Akciója (Akce nespokojených občanů, ANO) és az Osztrák Szabadságpárt (Freiheitliche Partei Österreichs, FPÖ) közösen jelentette be az új szövetséget, majd rövid időn belül csatlakozott hozzá a spanyol Vox, a francia Nemzeti Tömörülés (Rassemblement National, RN) és más pártok is. A Patrióták Európáért létrejötte azt jelezte, hogy Orbán a kontinens radikális jobboldalának egyik fő szervezőjévé vált.12

Ugyanakkor Orbán nemzetközi hálózatának építése idővel látványos ellentmondásokhoz vezetett. Miközben a magyar kormány saját politikáját gyakran a nemzeti érdekvédelem nyelvén írta le, a térségben több alkalommal is olyan szereplőkkel keresett együttműködést, akik korábban nyíltan magyarellenes politikát folytattak. Szlovákiában a diplomáciai kiszivárogtatások szerint a magyar kormány fontosnak tartotta a Szlovák Nemzeti Párt (Slovenská národná strana, SNS) parlamentbe jutását a 2020-as parlamenti választáson, noha a politikai erő hosszú ideig a szlovákiai magyarok jogainak korlátozását követelte. Romániában Orbán Viktor 2025 májusában George Simion mellé állt az elnökválasztási kampányban, holott az ultranacionalista Románok Egyesüléséért Szövetség (Alianța pentru Unirea Românilor, AUR) elnökének politikai pályája szintén erős magyarellenes konfliktusokra épült. Szerbiában pedig a magyar kormány által régóta támogatott Vajdasági Magyar Szövetség (VMSZ) 2026 márciusában egy helyi választáson a Szerb Radikális Párttal (Srpska radikalna stranka, SRS) lépett koalícióra, noha annak múltja a vajdasági magyarok számára különösen súlyos örökség. Ezek a példák is azt mutatták, hogy az orbáni szövetségépítésben az ideológiai és hatalmi szempontok sokszor fontosabbá váltak, mint a határon túli magyar közösségek szempontjai.

Orbán Viktor ugyanakkor egyre inkább világszintű hálózatot akart létrehozni, hiszen nemcsak az európai populista pártokkal kereste a kapcsolatot, hanem Donald Trumppal, Vlagyimir Putyinnal, vagy Javier Milei argentin elnökkel is. Jó viszonyra törekedett olyan, Európán kívüli vezetőkkel is, akik saját országukban a szuverenitás, a biztonság és a nemzeti identitás politikáját állították középpontba. E kapcsolatok közül különösen figyelemre méltó volt Benjámín Netanjahu izraeli miniszterelnökkel kialakított viszonya. Orbán hosszú éveken át Izrael egyik legbiztosabb uniós partnerének számított, amit izraeli lapok és volt diplomaták is azzal magyaráztak, hogy Budapest rendszeresen politikai mozgásteret adott Jeruzsálemnek az Európai Unión belül. Orbán bukása ezért Izraelben is komoly figyelmet keltett: az ellenzéki oldalon gyorsan felbukkant az a párhuzam, hogy ami Budapesten megtörtént, az a 2026 őszén esedékes izraeli választás előtt bátorító jel lehet. Erre utalt az is, hogy az ellenzéki vezető, Jaír Lapid az elsők között gratulált Magyar Péter győzelméhez, miközben izraeli elemzők már arról írtak, hogy Orbán távozásával Izrael elveszít egy fontos európai szövetségest.

Hasonló, bár más természetű kapcsolat fűzte Orbánt Recep Tayyip Erdoğanhoz. A magyar kormányfő hosszú ideje tudatosan törekedett jó viszonyra Ankarával, különösen a migráció, az energia és a regionális diplomácia terén; Orbán korábban egyenesen arról beszélt, hogy Erdoğan Törökországa nélkül nem lehet megállítani az Európába irányuló migrációt, a két ország pedig később is stratégiai partnerségként írta le kapcsolatát. Orbán veresége a török ellenzék számára szintén szimbolikus jelentőséget kapott. A börtönben lévő volt isztambuli polgármester, Ekrem İmamoğlu úgy fogalmazott, hogy Magyarországon a remény győzött a félelem felett, és a magyar választók megmutatták: nincs legyőzhetetlen erős ember, ha az állampolgárok nem mondanak le a szabadságukról. Özgür Özel, a legnagyobb ellenzéki politikai erő, a Köztársasági Néppárt (Cumhuriyet Halk Partisi, CHP) vezetője pedig azt emelte ki, hogy a népakarat erősebb az egyszemélyi uralomnál.

Ezek a nyilatkozatok jól mutatják, hogy Orbán Viktor bukását egyes európai ellenzéki pártok saját küzdelmük lélektani megerősítéseként is értelmezték.

Orbán veresége az első komoly repedést jelenti az európai populizmus falán. Ez a kudarc jóval Magyarország határain túl is érezhető lesz, mert egy nemzetközileg is komoly figyelmet keltő politikai modell megrendüléséről van szó.13

AZ ORBÁNI MODELLTRANSZATLANTI KISUGÁRZÁSA Egyesült Államok

Orbán Viktor és az európai populista pártok kapcsolatára a magyar kormány és Donald Trump viszonya is rányomta a bélyegét. Csak a választás után derült ki, hogy az Orbán Viktor és Donald Trump közötti nagy barátság azért mégsem volt olyan mély.

Orbán európai tekintélyét erősítette Donald Trump újraválasztása 2024-ben. A The Heritage Foundationnel,1 a CPAC világával2 és a Trump körüli republikánus jobboldallal kialakított kapcsolat azért érdemel külön figyelmet, mert megmutatja: Orbán Viktor a tengerentúlon is referenciapont lett a liberális intézményi renddel szemben lázadó konzervatívok egy része számára. Ez nem jelenti azt, hogy a magyar modellt egy az egyben alkalmazhatják az Egyesült Államokban, és azt is igen erős túlzás lenne állítani, hogy a Fidesz közvetlenül alakította volna Donald Trump 2024-es kampányát. Az viszont tény, hogy Orbán neve a trumpista és poszttrumpista jobboldal számára olyan politikai laboratórium címkéjévé vált, amelyben már sikeresen kipróbálták, miként lehet a bevándorlásellenességet, a kultúrharcot, a végrehajtó hatalom erősítését és a liberális intézmények elleni tartós támadást választási sikerrel összekapcsolni.

2022 májusában a budapesti CPAC Hungary volt az első olyan európai rendezvény, amelyen az amerikai konzervatív mozgalom egyik fő szervezeti „márkája” közvetlenül kapcsolódott az orbáni világhoz. A konferencián Orbán arról beszélt, hogy az európai és amerikai konzervatívoknak közösen kell „visszahódítaniuk” a washingtoni és brüsszeli intézményeket a liberálisoktól. Néhány hónappal később, augusztusban Dallasban még nyíltabban fogalmazott: az amerikai és a magyar jobboldalnak a 2024-es választási évre össze kell hangolnia erőit.

A trumpista tábor egy része számára Magyarország nem periferikus államként jelent meg, hanem működő példaként arra, hogy egy nyugati szövetségi rendszerbe ágyazott országban is tartósan át lehet alakítani a politikai mezőt. A Reuters 2026. március 31-i összegzése14 már ennek megfelelően arról írt, hogy az amerikai konzervatívok régóta Orbánra hivatkoznak bizonyítékként: lehet keményen fellépni a bevándorlás ellen, dacolni a globális intézményekkel, hadat viselni a woke liberalizmus ellen, és közben választásokat nyerni.

Az Orbán-kép terjesztésében különösen hangsúlyos szerepet játszott Tucker Carlson, a Fox News egykori sztárműsorvezetője, akinek 2021-es budapesti látogatása sokak számára az első igazi bevezetést jelentette a magyar miniszterelnök politikájába. Carlson 2021 nyarán egy teljes hetet töltött Budapesten: prime time műsorait a magyar fővárosból közvetítette, és személyesen készített interjút Orbán Viktorral. Carlson az egyetlen megválasztott politikusnak nevezte, aki nyíltan „nyugati stílusú konzervatívnak” vallja magát.15 Carlson útjának megszervezésében kulcsszerepet játszott Rod Dreher amerikai konzervatív értelmiségi és blogger, aki maga is fizetett ösztöndíjban részesült az Orbán-kormány által 2013-ban Budapesten létrehozott és finanszírozott agytröszttől, a Danube Institute-tól.16 Dreher nyíltan szorgalmazta, hogy az amerikai Republikánus Pártnak „Orbán víziójával rendelkező vezérre” van szüksége. Dreher és Vance alelnök között szoros személyes kapcsolat áll fenn – utóbbi katolikus hitre térése során Dreher szellemi mentorként működött közre.

Az Orbán-kultusz terjesztésében a közösségi média amerikai influenszerei is aktív részt vállaltak. Mario Nawfal, egy, az X platformon több millió követővel rendelkező jobboldali kommentátor 2026 márciusában interjút készített Orbánnal, amelyet több mint kétmillióan néztek meg.17 Dave Rubin konzervatív médiaszereplő dokumentumfilmet forgatott az orbáni Magyarország védelmében, és rendszeresen részt vett a CPAC Hungary rendezvényein. Christopher Rufo aktivista, az amerikai konzervatív kultúrharc meghatározó alakja 2023-ban a Compact folyóiratban publikált elemzésében nyíltan feltárta, hogy Batthyány-ösztöndíjas volt, s a magyar konzervatív kormányzati modellt méltatta.18 Az X platformon a Wall Street Mav nevű, 1,7 millió követővel rendelkező fiók 2026 márciusában Orbán egyik videóbejegyzését terjesztette, amelyben a miniszterelnök Ukrajna és az amerikai Demokrata Párt állítólagos pénzügyi kapcsolatait firtatta.19 Az Orbán-rendszerrel rokonszenvező amerikai közösségi oldalakon a magyar választások közeledtével olyan üzenet terjedt, amely szerint a Fidesz-rezsim fennmaradása a nyugati konzervativizmus szempontjából egzisztenciálisan fontos kérdés.

Patrick J. Deneen politikafilozófus szintén az Orbán-modell elméleti igazolójaként lépett fel,3 s neki – és Ron DeSantis floridai kormányzónak – köszönhetően egyre inkább kezdett elterjedni a konzervatív diskurzusban az „amerikai orbánizmus” fogalma.20 A Mathias Corvinus Collegium (MCC) mindeközben kiterjedt transzatlanti hálózatot épített ki, európai és tengerentúli konzervatív értelmiségieknek ösztöndíjakat kínálva.

Elismerők és bírálók a republikánus táboron belül

A republikánusok és a MAGA-világ4 számos alkalommal beszélt elismerően Orbánról és rendszeréről. Donald Trump „az egyik legbecsültebb embernek” és „igazi, erős, határozott vezérnek” nevezte, a 2024-es CPAC Hungaryre küldött videóüzenetében „teljes és kizárólagos támogatásáról” biztosította. Kevin Roberts, a The Heritage Foundation elnöke már 2024 márciusában a konzervatív kormányzás mintájaként méltatta az orbáni Magyarországot. Steve Bannon, Donald Trump egykori főtanácsadója éveken át visszajárt Budapestre – a MAGA-mozgalom stratégájának jelenléte jelképezte, hogy Budapest az új jobboldali internacionálé egyik szellemi központjává vált. Marco Rubio jelenlegi külügyminiszter 2026. februári budapesti látogatásán lelkesen hirdette az aranykor kezdetét az amerikai–magyar kapcsolatokban, és polgári nukleáris energiafelhasználási együttműködési megállapodást is aláírt.21 J. D. Vance – még jóval az alelnöki kinevezése előtt – nyíltan csodálta Orbán politikáját, Patrick J. Deneennel, Rod Dreherrel együtt az „Orbán-rajongók” transzatlanti körének ismert tagja volt.

A megítélés azonban a republikánus táboron belül sem volt egységes. Már 2019-ben Jim Risch szenátor – a Szenátus Külügyi Bizottságának akkori elnöke – és Marco Rubio is csatlakozott ahhoz a kongresszusi bírálathoz, amely a demokrácia magyarországi leépítése miatt figyelmeztette a Fehér Házat. 2020-ban Michael McCaul republikánus képviselő egyenesen „szégyenletesnek” nevezte, hogy Orbán a járvány idején diktatórikus jogköröket ragadott magához. 2024-ben Mitch McConnell, a szenátusi republikánus frakció korábbi vezetője már a republikánusokon belüli Orbán-kultuszt is nyíltan bírálta. Az értelmiségi oldalon Andrew Sullivan, a neokonzervatív alapítású The Atlantic egykori főszerkesztője határozottan elutasította az Orbán-imádatot: „Ha valaki attól tart, hogy a szélsőbal eltéríti Amerikát, az rendben van – de ebből odáig eljutni, hogy egy tekintélyelvű vezért kell magunkévá tenni egy periferikus európai ország mintájára, az bizarr ugrás.”

Orbán megítélése látható mód nem volt egyöntetű. 2010 után a demokraták és a fősodorbeli média következetesen az autoriter „illiberális demokrácia” megtestesítőjeként mutatták be. A Trump-korszakban – különösen 2021–2024 között – a MAGA-világ szimbolikus hőssé emelte: Budapest sajátos „MAGA európai főhadiszállássá” vált. Ugyanakkor az átlagos amerikai számára ismeretlen maradt Orbán neve, és az iráni háború, az energiaárak, a belpolitikai viták közepette a magyar belpolitika nem is volt prioritás a közvélemény számára.

A The Heritage Foundation és az intézményi kapcsolatok

A The Heritage Foundation a republikánusok jobbszélének egyik legrégebbi és legbefolyásosabb intézménye. Orbán 2024. március 7-én Washingtonban Kevin Robertsszel, a The Heritage Foundation elnökével szerepelt közös panelbeszélgetésen: „az Egyesült Államok és Magyarország kapcsolatainak jövőjéről” értekeztek.

A The Heritage Foundation fontos szerepet játszott Trump 2024-es választási győzelmében. Az alapítvány Project 2025 címet viselő programja részletesen kidolgozta, hogy a Fehér Házba visszatérő Trump hogyan tudja mielőbb leigázni az amerikai intézményrendszert. Trump ugyan a kampányban tagadta, hogy a tervezethez bármi köze lenne, de elnökként pontról pontra megvalósítja az abban foglaltakat. Bár nem bizonyítható, hogy a magyar kormány közvetlenül részt vett volna a Project 2025 kidolgozásában, de a tervezet azokat a témákat és hatalomtechnikai reflexeket tartalmazta, amelyek Orbán rendszerét korábban nemzetközileg ismertté tették. Olyan komoly hasonlatosságokról volt szó, hogy a The Heritage Foundation 2024 márciusában közleményben cáfolta azokat a sajtóállításokat, amelyek a magyar állammal való pénzügyi kapcsolatot vagy a külső befolyást sejtették.

Trump elnökként többször is nyíltan támogatásáról biztosította a magyar miniszterelnököt. 2026 januárjában levélben kívánt neki „sok sikert” a választási kampányhoz, február 5-én pedig a Truth Socialon „igazán erős és határozott vezetőnek” nevezte, aki szerinte új magaslatokba emelte az amerikai–magyar együttműködést. Ez jól mutatta, hogy a The Heritage Foundation, a CPAC-körök és a Fehér Ház trumpista világa továbbra is Orbánban látta az egyik legfontosabb európai szövetségest. Kevin Roberts, az alapítvány elnöke már 2024 márciusában odáig ment, hogy Orbán magyarországi vezetését a konzervatív kormányzás mintájának nevezte.

„Trump Orbán modelljét követve lazítja az amerikai alkotmány összes hatalomkorlátozó elemét. Megfélemlítette a kongresszust, feltöltötte a legfelső bíróságot, amely többnyire az ő érdekeit képviseli, törvényeket sért. Csak a sorsdöntő választásokon való tömeges részvétel állíthatja meg – ahol a győztesnek szupertöbbséggel kell nyernie ahhoz, hogy aztán akár csak egyszerű többséggel kormányozhasson” – értékelt a Népszava 2026. április 11-én megjelent számában Kim Lane Scheppele, a Princeton Egyetem professzora.

Az Orbán és Trump közötti személyes rokonszenv azonban nem feltétlenül fordult át azzá a kézzelfogható támogatássá, amelyet Budapesten reméltek. Orbán a 2025. november 7-i washingtoni találkozó után még arról beszélt, hogy az Egyesült Államokkal „pénzügyi védőhálóról” állapodott meg, Donald Trump viszont ezt később nyíltan tagadta, mondván: nem ígért ilyen mentőövet Magyarországnak. Orbán 2026. január 5-én már maga is elismerte, hogy a kért segítséget nem sikerült megszerezni.

Ugyanez igaz a kampánylátogatásra is: Trump januárban még csak annyit üzent, hogy emberei majd egyeztetnek a budapesti meghívásról, március végén azonban már kiderült, hogy nem Trump, hanem J. D. Vance alelnök utazik Budapestre a kampányhajrára. Az amerikai elnök személyes támogatása végül csak alapvetően levelekben, közösségi médiás üzenetekben és udvarias nyilatkozatokban mutatkozott meg.

A különbség akkor válik igazán feltűnővé, ha ezt az argentin esettel vetjük össze. A 2025. októberi argentin félidős választás előtt az amerikai pénzügyminisztérium húszmilliárd dolláros devizacsere-keretet véglegesített Buenos Airesszel, sőt pesót is vásárolt a piacon, hogy stabilizálja a szövetséges Javier Milei elnök helyzetét. Trump később nyíltan kimondta: Milei „sok segítséget” kapott az Egyesült Államoktól, és ebbe nemcsak az elnöki támogatás, hanem a pénzügyi csomag is beletartozott. Magyarország esetében ilyen léptékű, közvetlen beavatkozás nem történt. Orbán megkapta a dicséretet, Milei megkapta a pénzt is. Trump csak a választás előtti napon ígért gigantikus pénzügyi támogatást Magyarországnak Orbán hatalomban maradása esetén, de semmiféle konkrétumot nem közölt.

Pedig Budapest látványosan igazodott Trump politikájához. Magyarország az elsők között csatlakozott Trump Béketanács-kezdeményezéséhez, az EU-n belül csak Bulgária volt még hajlandó erre. Márciusban Gulyás Gergely Miniszterelnökséget vezető miniszter még azt is mondta: ha Trump kérné, Magyarország megfontolná, hogy katonai segítséget nyújtson a Hormuzi-szoros felszabadításához. A kapcsolat így egyre aszimmetrikusabbnak látszott: Orbán jelentős diplomáciai és szimbolikus tőkét fektetett Trumpba, az amerikai elnök ezzel szemben konkrét lépéseket nem volt hajlandó tenni „barátjáért”. Bebizonyosodott: egy kis, periferikus uniós állam számára kockázatos olyan nagyhatalmi patrónusra építeni, aki a politikai hűséget látványosan honorálja, a valódi segítséget viszont csak ott adja meg, ahol saját geopolitikai vagy pénzügyi érdeke ezt közvetlenül indokolja.

Ezt az aránytalanságot a 2026-os iráni háború még élesebbé tette. A Fidesz által épített Trump-kép, amely a békepárti elnök mítoszára épült, súlyosan megrendült, amikor február 28-án amerikai–izraeli támadás indult Irán ellen, de Trump még hetekkel később sem tudott sem világos lezárási menetrendet, sem hiteles politikai rendezési tervet felmutatni. Az amerikaiak kétharmada gyors befejezést akart, 60 százalék pedig elutasította az Irán elleni csapásokat. Közben egyre nőtt az infláció. Trump népszerűségi mutatója március végére 36 százalékra esett. Washingtonban a magyar választási kampány sokadlagos jelentőségű volt az iráni háború költségéhez, az energiaársokkhoz, az inflációs nyomáshoz és a csökkenő elnöki népszerűséghez képest.

TARTALOM

Előszó – Friss levegő

Elvesztett vonzerő

Az orbáni modelltranszatlanti kisugárzása – Egyesült Államok

Elismerők és bírálók a republikánus táboron belül

A The Heritage Foundation és az intézményi kapcsolatok

J. D. Vance budapesti látogatása és annak hatásai

Visegrádi barátok között

Orbán és Fico: a konfliktustól a szuverenistaegyüttműködésig – Szlovákia

A magyar–orosz közvetítő beavatkozás fogadtatása

Orbán és Babiš: az ANO útja a centrista populizmustól a Patrióták Európáért táboráig – Csehország

Tegyük újra naggyá Európát!

Haszonélvezői praktikák

Újra nyeregben

Orbán és a PiS: a stratégiai szövetségtől az ukrajnai törésvonalig – Lengyelország

Két jó barát

A legnagyobb különbségek

A háború mint töréspont, és ami utána maradt

Oda-vissza hatások

Terjeszkedés a Balkánon

Orbán és Vučić: a stratégiai szövetségtől a kölcsönös függésig – Szerbia

A közeledés logikája

A VMSZ mint híd

Oroszország, Ukrajna és az energia

A Török Áramlat: a lojalitás határai

Milorad Dodik, avagy a moszkvai összekötő – Boszniai Szerb Köztársaság

Schmidt, szankciók és biztonsági erődemonstráció

Egészpályás letámadás – Szlovénia

A magyar média- és tőkehálózat kiépülése

Janša, a Fidesz-tanítvány

Nemzetépítő vállalkozás – Észak-Macedónia

Kísérleti terepgyakorlat

Lehallgatási botrány, bukás és budapesti menedék

Követők Berlintől Lisszabonig

Kanyarok a magyar–németviszonyban – Németország

Kereszténydemokrata testvériség és bajor barátság

Új vonzó partner

Merz bekeményít

Az FPÖ és az osztrák jobboldal átrendeződése – Ausztria

Matteo Salvini: populista fordulatok – Olaszország

Macron és a Nemzeti Tömörülés – Franciaország

Szakítás az örökséggel, út a kormányképesség felé

Közeledés, kölcsönös dicséretek, korlátozott szövetség

Bardella, a Patrióták és a Trump-kérdés

Geert Wilders a biztonság oázisában – Hollandia

A Vox és a hazafiak kampánypénze – Spanyolország

Távoli rokonok – Portugália

Jegyzetek

Felhasznált irodalom

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Külpolitikai szakszerkesztő Gál Mária

Szerkesztő Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Mikes Vivien

Korrektor Hernád Imre

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 371 2

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Cinzel – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License