ROD DREHER

Megélni a csodát

A fordítás alapjául szolgáló kiadás

Rod Dreher: Living in Wonder – Findig Mystery and Meaning
in a Secular Age

Zondervan Books, 2024.

Copyright © 2024 by Rod Dreher

Published by arrangement with Black Inc., the David Black
Literary Agency, 335 Adams Street, Suite 2707, Brooklyn, NY, USA.

All rights reserved

Fordította Sullivan Ferenc

Lektorálta Szilvay Gergely

Borítóterv Romvári János

Borítókép © Claudio Giovanni Colombo | Dreamstime.com

Hungarian translation © Sullivan Ferenc, 2026

Magyar kiadás © Hitel Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Felelős szerkesztő Tornai Szabolcs

Szöveggondozó Máté László

hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978-615-7071-42-1

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Luca Daumnak és Andrej Tarkovszkij emlékének –
két művésznek, akik megtanítottak üstököst látni

Tartalomjegyzék

1. Meglátni a dolgok értelmét

2. Kiűzetés az elvarázsolt kertből

Hogyan lett WEIRD a Nyugat?

Vallás az ókorban

A Nyugat az értelem felé halad

A varázstalanító reformáció

Tudomány és modernitás

A kapitalizmus varázstalanításai

Az internet mint a varázstalanítás gépezete

Az én az internet korában

Az ember eltörlése

3. Elbűvölt elme, elbűvölt anyag

A bal agyfélteke foglyai

A rezonáló elme

Elme, anyag és metanoia

A befogadó elme

McLuhan, médium és üzenet

Megváltoztatni a felfogásunkat

4. Miért számít a kiábrándulás?

A kiábrándultak holt lelkei

A nagy válság újratöltve

Nincs hit a rendszerben

A kiábrándult materialista

A kiábrándult spiritualista

Mi lesz, ha kudarcot vall a keresztény visszavarázslás?

5. Az okkult sötét bűvölete

Jónás története

Ördögűzők

6. Idegenek és a szent gépezet

A porózus én és a digitális vallás bűvölete

A technika mint metafizika

Technika, mágia és a jelen vallása

A digitális technika spirituális technika

A holnap istenei

7. Figyelem és imádság

Kulturális szerelőkészülékek és kézzelfogható bűvölet

Alávetettség és áldozat

A flow értelme

Úgy imádkozni, mint egy szerzetes

A Jézus-ima

Evangelikálként imádkozni

A megfelelő hullámhossz megtalálása

8. Megtanulni látni

„A szépség menti meg a világot”

A szépség, a metafora és az elbeszélés ereje

Athanasziosz az Adria partján

Rend a teremtésben

Erósz és szépség

9. Jelek és csodák

Szentek egy álomban

Boldog karácsonyt, Stefano!

Arc a mennyezeten

Az elárult kubai feleség átka

Tékozló fiú egy himalájai barlangban

10. A valóság három prófétája

Martin Shaw éjszakai szivárványa

Paul Kingsnorth: ember a Gépezet ellen

Jonathan Pageau, a szimbolista

11. A sürgető misztikum

A bűvöletes Via Dolorosa

A zarándok visszatér a világba

Rahner figyelmeztetése

Köszönetnyilvánítás

1. Meglátni a dolgok értelmét

Száz ember akad, aki beszél, egy, aki gondolkodik; de ezerre, aki gondolkodik, jut egy, aki lát.
Tisztán látni: költészet, prófécia és vallás, mind együtt.

JOHN RUSKIN

„A világ nem olyan, mint amilyennek gondoljuk.”

Hogy kitől hallottam ezt? Egy hitbuzgó keresztény ügyvédtől, akinek alászállása a dolgok felszíne alatti rejtelmes valóságba akkor kezdődött, amikor egy ufót látott lebegni egy mező fölött. Most, évekkel később egy ördögűző segítségével próbál kiigazodni az egészen. A férfi – nevezzük Ninónak – már a tapasztalása előtt is hitt Istenben, az angyalokban, a szentekben, a démonokban és mindabban, ami ezekkel jár. Ezután azonban számára mindez olyan, előre nem látható módon vált rendkívüli valósággá, hogy az egész életét áthatotta.

Minden 2009-ben kezdődött, amikor a kamasz Nino egy vidéki úton autózott, nem messze a házuktól, valahol Új-Angliában. Egy hatalmas, obszidiánfekete járművet pillantott meg, amely hangtalanul lebegett egy mező fölött. Nino rövid ideig csak bámulta, aztán továbbhajtott. Ahogy később bevallotta: – Mintha elültettek volna bennem egy magot, amely később csírázott ki.

Mivel tartott attól, hogy kigúnyolják, élményéről senkinek sem beszélt.

Ugorjunk előre egészen 2016-ig. Nino ekkor egy amerikai nagyvárosban volt joghallgató. Egy nap a konyhaasztalnál ülve arra lett figyelmes, hogy a konyha csupasz fala örvényleni kezd.

– Mintha egy kapu nyílt volna meg – mondta nekem. – A legtalálóbban úgy tudom leírni, hogy két emberszerű lény amolyan üzemzavarként csúszott be a valóságba. Fényből voltak, mégis olyanok, akár a folyó víz. A szobában a levegő sűrű lett, olyan, hogy ha hozzáérsz, fodrozódik.

A lények telepatikusan kommunikáltak Ninóval. Azt mondták, hogy az ablakpárkányára nemsokára egy madár fog szállni. Így is lett. Aztán azt állították, hogy az utcán álló egyik autó kipufogója durrogni fog. Ez is megtörtént. Aztán eltűntek.

Nino erre a közeli kórházba rohant, és MRI-t meg laborvizsgálat elvégzését kérte. Attól félt, hogy megtébolyodik. Ám az orvosok semmi rendelleneset nem találtak.

A látogatók azóta minden évben visszatértek. Megkönnyebbülés volt számára, hogy miután megnősült, a felesége is észlelte őket; így legalább tudta, nem hallucinál. Ami Ninóval történt, korántsem szokatlan. Sokan, akik ufót láttak vagy kapcsolatba kerültek velük, később paranormális élményekről számolnak be, köztük olyan lények felbukkanásáról is, mint amilyenek Ninónál megjelentek. Némely keresztény, akivel ez megesett, arról számol be, hogy amikor Jézus nevét kimondják ezeknek a lényeknek a jelenlétében, azok azonnal köddé válnak.

– Imádkoztál valaha, amikor megjelentek? – kérdeztem.

– Ó, persze – felelte Nino. – Kétszer is. Azonnal eltűntek.

– Ez nem azt sugallta számodra, hogy talán démonokkal volt dolgod?

– Tudod, soha nem gondoltam így rájuk – mondta. – Inkább úgy képzeltem, hogy a rémületemet érzékelve hátrébb húzódtak. Úgy gondoltam, ha démonok volnának, harcolni akarnának.

Nino visszafogott, konzervatív fiatalember, rövidre nyírt hajjal és olyan sasorral, amely Dante műveinek lapjaira kívánkozik. Évek óta küzdött, miként békítse össze ezeket a tapasztalatokat katolikus hitével. Először 2023 kora őszén beszélgettünk, nem sokkal azután, hogy feleségével Coloradóba látogattak, ahol kibéreltek egy eldugott faházat. Egyik éjjel ugyanaz a „sűrűség”, amelyet Nino a humanoidok megjelenésekor érzett, a házikóban is érezhetővé vált, és minden elektronikus berendezés megbolondult.

– Nem tudom, mivel állunk szemben – mondtam neki –, de úgy hiszem, beszélned kellene egy ördögűzővel.

Mire legközelebb találkoztunk, Nino már felvette a kapcsolatot egyházmegyéje hivatalos ördögűzőjével, aki úgy sejtette, hogy az ügyvédet démonok zaklatják. Nem megszállottságról volt szó, ami ritka, hanem olyan gyötrésről, amely mégis valós. Egy városi szállodában velem szemben ülve számolt be arról, hogy hamarosan sor kerül az egyház által előírt pszichiátriai vizsgálatra, amely az ördögűzés előfeltétele. Alig várta, hogy belevághasson és véget vethessen a bizarr látogatásoknak.

Ahhoz képest, hogy hét éve élt együtt egy meglehetősen rémisztő jelenséggel, Nino szokatlanul magabiztosnak, hovatovább derűsnek tűnt.

– Ha ezeknek a lényeknek az a céljuk, hogy éket verjenek közém és Krisztus közé, kudarcot vallottak – mondta. – Nem csupán nem távolítottak el Jézustól, hanem egyenesen közelebb vittek hozzá. Mindez megértette velem, hogy a materializmus hamis. A világ nem olyan, mint amilyennek gondoljuk.

Ez a mondat ennek a könyvnek a magva. Olyan könyvet tart kezében az olvasó, amely a titkokkal teli világban való életről szól. Arról, hogy hogyan tanuljuk meg felnyitni szemünket a szellem világának valóságára és arra, hogy ez miként lép kölcsönhatásba az anyagi valósággal. Sok keresztény elméletben kiáll amellett, hogy ez a világ létezik, a gyakorlatban azonban mégis nehezen fogadja el tényként. Túl félelmetes. Még a jó dolgok is megrendítenek bennünket, ha felborítják megszokott rendérzetünket. Emlékezzünk csak, hogy mit mondanak először az angyali hírnökök a Bibliában. „Ne féljetek!” Természetes, hogy nyugtalanság fog el bennünket, amikor a világ láthatatlan tartományával kerülünk szembe. A modern korban élő emberek lévén, ez ránk fokozottan érvényes: előszeretettel zárjuk Istent és a világban végzett munkálkodását egy racionalista, moralista rendszerbe. Így akarjuk mindezt az uralmunk alatt tartani.

Csakhogy – mint a következő oldalakon látni fogjuk – a világ nem ilyen. Több annál, mint ami a szemünkkel látható. Ami az uralmat illeti, az nem más, mint illúzió. Lehetséges, hogy az olvasó vagy egy ismerőse is tapasztalt már olyan, nyugtalanító vagy akár egyenesen rémisztő paranormális jelenséget, amelyet mégsem tudott elintézni egy kézlegyintéssel. Talán olyasmi is megesett vele, mint Nino első ufóélménye; elhitte, hogy valami valós történt, mégis attól félt, hogy kinevetik, és inkább hallgatott.

Ami Ninóval történt, halálra rémítette, és Krisztushoz űzte abban a reményben, hogy Krisztus megszabadítja a Gonosztól. De nem csupán így válhat világunk képessé egy tágasabb valóság befogadására. Ian Norton például a numinózussal – a rejtélyessel – való pozitív találkozás révén került a maga ásta veremből Jézus karjaiba.

Íme a története. Húsvét másnapja volt 2022-ben, és épp Jeruzsálem óvárosának keresztény negyedében jártam; egy különleges emléktárgyat kerestem, mielőtt aznap délután a repülőtérre indultam. Életem egyik legfelejthetetlenebb hetén – a jeruzsálemi nagyhéten – voltam túl, és valami ódon tárgyat szerettem volna magammal vinni, hogy emlékeztessen az itt töltött időre. – Ismerem a helyet – mondta Dale Brantner amerikai lelkipásztor és képzett bibliai archeológus.

Elkalauzolt Zak boltjába, egy szűkös, sajátos hangulatú régiségüzletbe az Óváros egyik ősi utcáján. Dale elmondta, régóta ismeri Zakot, aki palesztin keresztény. Jó ember. Szereti Jézust. Becsületes. Eredeti darabokat árul. Beléptünk az üzletbe, de Zaknek nyoma sem volt. A terem túlsó végében, egy számítógép mögött egy keménykötésű, kopasz, középkorú fehér férfi ült, fakuló, primitív tetoválásokkal az alkarján. Arca azt sugallta: „Velem itt nincs viccelődés, barátom.”

– Zak mindjárt jön – mondta a férfi érdes cockney akcentussal, amelyet mégis valami szelíd lágyság kísért. Nem mindennap botlik az ember londoni munkásemberbe Jeruzsálem szívében. Épp a bolt könyvelésével bíbelődött, amikor mi, amerikaiak betoppantunk. Míg Zakre vártunk, megkérdeztem a férfit – Ian Norton volt a neve –, hogy a csudába vetődött ilyen messzire az otthonától.

– Harminckét éve vagyok itt – mondta Ian. – Drogfüggő voltam. Londonból Amszterdamba mentem erősebb anyag után kutatva. Aztán hallottam, hogy Tel-Avivban még jobb a heroin, hát odamentem. Így is volt. De egy nap rádöbbentem, hogy ha nem szokom le, meg fogok halni. Egyszer már elmentem elvonóra, de nem használt. Tudtam, hogy ez az utolsó esélyem.

A drogfüggő Ian végül Jeruzsálembe vetődött, miközben saját életét igyekezett megmenteni. Valahogy hozzájutott egy angol nyelvű Újszövetséghez, amelyet soha korábban nem olvasott, majd elindult a Jordán folyó partjára. A kétségbeesett cockney megfogadta, hogy bármi történjék, addig nem hagyja el a folyót, amíg meg nem szabadul a kábítószer-függőség démonától. Kockázatos vállalás volt ez. Az akut heroinelvonás izomfájdalmat, lázat, hidegrázást, émelygést, hasmenést és más súlyos tüneteket okozhat. A heves hányás és hasmenés akár a beteg kiszáradás általi halálához is vezethet.

– Vártam, hogy megkezdődjenek a fájdalmak, és rám is törtek, mert nem volt heroin, nem volt étel, nem volt pénz, nem volt semmi. Úgy voltam vele: most vagy soha, át kell törnöm a függőség falát – emlékezett vissza. – Ott ültem a Jordán partján, és vártam, hogy erősödjenek a kínok, és közben életemben először olvastam Máté evangéliumát. Eljutottam ahhoz a részhez, amikor Jézus eljön Keresztelő Jánoshoz.

Ez az esemény – amelyet a Máté 3,13–17 rögzít – ugyanannál a folyónál történt, ahol a szenvedő Ian az elvonási gyötrelmektől vacogva meghúzta magát:

„Akkor Jézus Galileából elment Jánoshoz a Jordán mellé, hogy megkeresztelkedjék. János igyekezett visszatartani: »Nekem van szükségem a te keresztségedre – mondta –, s te jössz hozzám?« Jézus ezt mondta: »Hagyd ezt most! Illő, hogy mindent megtegyünk, ami elő van írva.« Erre engedett neki. Megkeresztelkedése után Jézus nyomban feljött a vízből. Akkor megnyílt az ég, és látta, hogy az Isten Lelke mint galamb leszállt, és föléje ereszkedett. Az égből szózat hallatszott: »Ez az én szeretett Fiam, akiben kedvem telik«.”

Ian így folytatta:

– Miközben ezt olvastam, egyszer csak felhő jelent meg. Körülöttem volt, és egyre közelebb és közelebb húzódott hozzám. Előbb a víz fölött vonult át, aztán ahogyan közeledett hozzám, mind sűrűbbé és tömörebbé vált. Előbb csak látni lehetett. Aztán már ízlelni és érinteni is, és rádöbbentem, hogy egészen beborított. Magához fogadott, rám nehezedett. Csak úgy tudom leírni, hogy teljes tisztaság és béke töltött el. Csodálatos dolgok, amelyeket soha azelőtt nem éreztem, mindenfelől rám tolultak, és ebben a tiszta szeretetben tartottak. Négy, táplálék nélkül eltöltött nap után a felhő szertefoszlott, és én egyszer csak megszabadultam a heroinnal való küzdelmemtől.

A koplalástól legyengülve tántorgott vissza Jeruzsálembe. Leült az utcára koldulni, s egy tábla volt a kezében: „Éhes és hajléktalan vagyok” – ami igaz is volt. Keresztény hívők jöttek oda hozzá, és megosztották vele tanúságtételüket. Végül egy messiáshívő zsidó gyülekezet lelkipásztora hívta meg, hogy költözzön be a templomba és rendezze sorait. Ott – több mint két évtizede – jutott el a Krisztusba vetett hitre, fogadta el a keresztséget, és kezdett új életet.

Elámulva mindazon, amit hallottam, elárultam neki, hogy épp akkor értem egy életemet megváltoztató, csodákkal és felismerésekkel teli hét végére Jeruzsálemben, és hogy mindez úgy hatott rám, akár a fény és balzsam. Ráadásul éppen akkor, amikor drámai, fájdalmas fordulat állt be az életemben: a feleségem beadta a válókeresetet. Ian bólintott. Értette. Jeruzsálem – a világ egyik „keskeny helye”, ahol áttetsző a látható és a láthatatlan közötti fátyol – erre képes az emberrel.

– Az első dolog, amit itt érzel, az az elkülönülés – mondja. – Amik elkülönítenek bennünket a Teremtőnktől, Jézustól, azok a ragaszkodásaink a világhoz. Londonban születtem, és Londont elhagyva minden annyira világi. Még ha újjá is születtél és átadtad életedet Jézusnak, akkor is folyton azzal küzdesz, hogy a világ dolgai visszahúznak. Jeruzsálembe jössz, és itt minden Istenre irányul. Ez a szellem ölel körül. Minden arra összpontosul, hogy folytasd az utadat feléje. Amint elszakadsz attól, amihez ragaszkodsz, szíved megnyílik a Lélek hívására.”

Igaz. Én magam is most éltem át mindezt. Egyetlen hét a Szent Városban – a csodák, jelek és ámulatok hete – után úgy indultam haza Nyugatra, hogy az előttem álló élet, bár bizonytalan, sőt félelmetes volt, mégis tele volt reménnyel és megújulással.

Az olyan véletlenszerű beszélgetések, mint amilyet ezzel a boltossal folytattam, elgondolkodtatnak. Hányszor haladtam el az évek során, a világ különböző pontjain olyan emberek mellett, mint Ian? Hányszor mulasztottam el megismerni rendkívüli történeteiket – ha őszinte vagyok, ügyet sem vetettem rájuk –, holott életüket felforgatta egy isteni találkozás? Hogyan alakult volna másként az életem, ha nyitott szemmel, nyitott füllel, nyitott elmével és nyitott szívvel észrevettem volna őket?

Fogadni mernék, hogy ez az érzés az olvasónak is ismerős. Szeretnéd elhinni, hogy ilyesmi megeshet – hogy a világ valóban elvarázsolt, bármennyire is tagadja ezt a modern kor embere –, de nehézségekbe ütközik. Vagy talán már hiszel benne, de Isten jelenléte mégis távolinak tűnik. Lehet, hogy a hited kiszikkadt: inkább a fejedben őrzöd, mint a szívedben – vagy a csontjaidban. Akár kíváncsi nem hívő, akár fél szívvel hívő, akár olyan hívő vagy, aki szívesen hatolna mélyebbre ebbe a csodákkal teli világba, de nem tudjod, hogyan kezdj hozzá: ez a könyv neked szól.

Egy őszi estén Debrecenben odalépett hozzám egy fiatal evangélikus, hogy beszélhessen velem. Amerikai vendéghallgató volt a helyi egyetemen, és olvasta néhány korábbi könyvemet. – Konzervatív evangélikus vagyok, mindig is az voltam – mondta. – De haldoklom. Olyan vagyok, mint egy partra vetett hal; levegőért kapkodok. Hívő vagyok, mégis kétségbeesetten vágyom a bűvölet érzésére. Szeretném, ha beszélnél nekem az ortodoxiáról.

Az ortodox kereszténységre utalt, saját hagyományomra, amelyhez 2006-ban tértem meg. A fiatalember írásaimból megérezte, hogy az ortodoxia – a patrisztika korától jórészt érintetlen ősi rítusaival, szertartásaival, gyertyáival, tömjénével, valamint az anyag és szellem kapcsolatát elfogadó szemléletével – azt a bűvöletet kínálja, amelyre vágyik. Úgy vélem, igaza volt: olyan korszakba léptünk, amelyben a nyugati egyház kétségbeejtően rászorul azokra a gyógymódokra, amelyeket a keleti egyház megőrzött.

Erre a későbbiekben még visszatérünk. Ez a könyv azonban valójában nem az ortodoxiáról szól. Sokkal inkább valami mélyen emberiről: arról a szükségletről, hogy higgyük, Isten jelenlétében élünk, mozgunk és létezünk – nem csupán az Isten gondolatának jelenlétében, hanem annak az Istennek a közelségében, aki oly közel van hozzánk, mint a levegő, amelyet belélegzünk, a fény, amelyet szemlélünk, és a szilárd talaj, amelyen járunk.

Mint említettem, a hit efféle megélése ma az ortodoxok körében gyakoribb, hiszen ők történelmi okokból elkerülték a modernitásba való átmenetet, de a korábbi évszázadokban valamennyi keresztény számára ez volt a megszokott. C. S. Lewis ír a középkori keresztények gondolkodásmódjáról.{1} A középkori szemlélet szerint a látható és a láthatatlan világban minden Isten által kapcsolódik egymáshoz. Mindennek végső értelme van, mert részesedik a Teremtő életében. Ennek a részesülésnek a részletei teológiai viták tárgyát képezték, de alig akadt, aki kétségbe vonta volna a kozmosz ilyetén működését.

A vallásszociológusok és vallástudósok ezért mondják, hogy a múlt világa a bűvölet kora volt. Igen, a középkor királyok és lovagok, várak és lovagi tornák, varázslók, babonák és hasonlók kora volt. Egyúttal háborúk, éhínségek, kegyetlenségek és szenvedések időszaka is, s ez az arca a múlt Disney-féle ábrázolásaiból hiányzik. Ha azonban „bűvöletesnek” nevezzük a középkort – a szónak abban az értelemében, ahogyan e könyvben használom –, akkor azt értjük rajta, amit egy ortodox ima így fogalmaz meg: Isten mindenütt jelen van, és mindeneket betölt. Azt állítani, hogy a világ elbűvölt, annyi, mint azt állítani, hogy szép és rettenetes csodák világában élünk – olyan dolgok között, amelyek ámulattal töltenek el bennünket, és önmagunkon túlra, egy magasabb és szélesebb valóság megismerésére hívnak minket.

A vallásfilozófus Charles Taylor a bűvölet élményét így írja le:

„Mindannyian úgy látjuk az életünket és/vagy azt a teret, amelyben életünket éljük, hogy annak van valamiféle erkölcsi és szellemi formája. Valahol, valamely tevékenységben vagy állapotban teljesség, gazdagság rejlik; vagyis abban a helyben (tevékenységben vagy állapotban) az élet teljes, gazdag, mély, csodálatra méltó lesz, olyan, amilyennek lennie kellene. Erőt meríthetünk abból, hogy gyakorta megindítónak, ihletőnek éljük meg. Lehet, hogy e teljesség érzését csupán távolról látjuk megvillanni; hatalmas intuíció támad bennünk arról, milyen volna a teljesség, ha abban az állapotban, például békében vagy épségben volnánk; vagy becsülettel, nagylelkűen, önmagunkat átadva, önfeledtek volnánk. Olykor vannak örömmel és beteljesültséggel teli pillanatok, amikor azt érezzük, hogy jelen vagyunk.”{2}

Ezt a teljességet rendszerint olyan tapasztalatban éljük át – mondja Taylor –, „amely felkavarja és áttöri földi létünk mindennapi érzését annak megszokott tárgyaival, tevékenységeivel és viszonyítási pontjaival.” Ezt nevezzük áhítatnak, csodálatnak. Ez az az ősi tapasztalat, amelyre minden igaz vallás épül. „Érezzük, hogy jelen vagyunk.”

Senki sem élhet örökké ámulatban. A vallás rítusai és kellékei nagyrészt kísérletek arra, hogy megragadják ezt az ősi csodálatélményt, újra jelenvalóvá tegyék valamely módon annak érdekében, hogy ereje átjárhassa a hétköznapjainkat. Azt akarjuk, hogy ez a nálunk nagyobb erővel való találkozás kiemeljen önmagunkból, megváltoztasson bennünket, jobbá – merjük kimondani: szentté – tegyen bennünket.

Az élet apad és árad. Vannak időszakok, amikor közelebb érezzük magunkat Istenhez, és vannak olyanok is, amikor távolabb. Egy bűvöletben élő társadalomban azonban könnyebb hinni Istenben, könnyebb folyamatos közelségét érezni. Fogékonyabbak vagyunk a világ értelmének érzékelésére, arra a morális szerkezetre, amely életünknek célt ad.

Taylor látásmódja közel áll Lewiséhoz. A premodern múltban az emberek – nemcsak a keresztények – magától értetődőnek vették, hogy a természet a maga létével tanúskodik Isten vagy az istenek létezéséről. Úgy hitték, hogy a társadalom e transzcendens valóságban gyökerezik. Meg voltak győződve arról, hogy a lélek valóságos – nemcsak a férfiak és a nők lelke, hanem az angyaloké és a démonoké is, s talán más testetlen lényeké is. Mindez egy összefüggő modellben – szimbólumban – kapcsolódott össze, amely értelmet adott örömeiknek és bánataiknak az életben.

Az a társadalmi világ, amely fenntartotta ezt a mindennapi bűvöletélményt, eltűnt. Ez nem azt jelenti, hogy ma már senki sem hisz Istenben. Sokkal inkább azt, hogy számos mai keresztény számára is megfogyatkozott az az eleven, kézzelfogható szellemi valóság, amely őseink elbűvölt világképét áthatotta. A kereszténységet sokan erkölcsi szabályok összességének élik meg, közösséget összetartó köteléknek, terápiás önsegítő stratégiának vagy a politikai elköteleződés alapjának. Mindebben van is igazság. Ha azonban a bűvölet élménye nem élő, nem hozzáférhető, és nem Krisztusban való életünk lüktető középpontja, akkor a hit elveszíti a csodáját. És ha elveszíti csodáját, egyszersmind elveszíti vigasztaló, átalakító és hőstettekre hívó erejét is. Lassan, észrevétlenül elapad a lélek eleven élete, és vele együtt halványul el a végső értelembe vetett bizalmunk. Talán még a jövő reménye is.

A Debrecenben tanuló amerikai diák jól ismeri a Bibliát. Valamennyi apologetikai érv szépen sorakozik a fejében. Ő azonban a keresztény hit „mély varázsának” megtapasztalására vágyik. Olyan hitre, mint amilyen Pál apostolé és társaié volt, akik a mediterrán világot járva démonokat űztek, betegeket gyógyítottak, és a tisztátalan szellemeket meg a pogány isteneket a valóságos Isten erejével győzték le. Az Apostolok cselekedeteiben olvassuk ezeket a történeteket, és ámulattal merengünk a korai egyházban mindennapos jeleken és csodákon.

Nyaranta az amerikaiak időnként Európába utaznak, felkeresik a nagy középkori katedrálisokat, és eltöprengenek azon, miféle hit emelt ilyen dicsőséges templomokat Istennek olyan társadalmakban, amelyek szegényebbek voltak a miénknél. Régi csodákról, látomásokról, zarándoklatokról és egyházi ünnepekről olvasunk, miközben a saját vallási tapasztalatunk szegénységét érezzük. Kötelességtudóan elvánszorgunk vasárnaponként a templomba, Bibliát olvasunk, tiszteljük a törvényt, a hazát vagy a közösséget szolgáljuk, naprakészen olvasunk, és mégis felmerül bennünk a kérdés: ennyi volna az egész?

Nem. Sokkal több. Ian a Szentföldön tisztában van ezzel. Nino Amerikában szintén. És tudják mások is, akikkel e lapokon találkozni fog az olvasó, akik az ámulat révén jutottak Krisztushoz, többnyire úgy, hogy magával Krisztussal vagy küldöttjeivel találkoztak, vagy úgy, hogy démonokkal vagy más erőkkel akadtak össze, és ezek a menedéket adó Jézushoz űzték őket.

A történetek hitelesek, jellegzetesek és erőteljesek. Az igazság azonban az, hogy legtöbbünknek nem lesz részünk olyasmiben, mint ami Ian, a lecsúszott drogos vagy Nino, az ufók által háborgatott ügyvéd életében történt. Talán olyan emberrel sem találkozunk soha, akinek a világát a természetfeletti így megrázta. Valójában a legtöbbünk az életét úgy fogja leélni, hogy nem tapasztal csodát vagy más, numinózus megnyilvánulást, és ezek egyébként sem idézhetőek elő tetszés szerint. És ez rendjén van így. Nem kell közelről találkoznunk angyalokkal vagy csodákkal ahhoz, hogy bűvöletet éljünk át. Isten nem így munkálkodik.

Ha a kozmosz úgy épül fel, ahogyan az ősegyház tanította, akkor ég és föld kölcsönösen áthatják egymást, részesednek egymás életében. A szentséget nem kívülről adagolják be, mint valamiféle paradicsomi kutból húzott vizet; a szentség már itt van, és felfedésre vár. Amikor például a pap megáldja a vizet, és szenteltvízzé teszi, nem hozzáad valamit, ami megváltoztatja, hanem teljessé teszi természetes mivoltában, ami nem más, mint az, hogy Isten kegyelmének hordozója. Ha bűvöletben részesülünk, ha a lét teljessége rendkívüli módon hirtelen feltárul előttünk, annak a valószínűsége, hogy egészen egyszerű és mindennapi körülmények között történik, nagyobb, mint hogy a Jordán felől egy misztikus tisztító felhő úszik fölénk.

Lehetünk olyanok, mint az osztrák zsidó pszichiáter és holokauszttúlélő Viktor E. Frankl, aki rongyokba öltöztetett fogolyként egy német koncentrációs táborban árkot ásva próbálta eloszlatni a kétségbeesést azzal, hogy messzi feleségére gondolt. Frankl azt írta, hogy hirtelen „érzed, szellemed áthatol a téged körülvevő szürkeségen, és ebben az utolsó felágaskodásban megérzed, hogy lép át szellemed ezen az egész vigasztalan és értelmetlen világon, és a végső értelmet tudakoló utolsó kérdésedre végül valahonnan egy győztes »igen« felel. És ebben a pillanatban fény villan fel egy távoli tanyaház ablakában, mely ház szinte díszletként áll a láthatáron, a felvirradó bajor reggel vigasztalan szürkesége közepette – »et lux in tenebris lucet« –, és fény világít a sötétségben.”{3}

Frankl azon a napon erőt merített a továbblépéshez – később pedig könyveivel emberek millióinak segített értelmet lelni a szenvedésben.

Vagy élhetünk át olyasmit, mint ami a harmincas években a szovjeteknek kémkedő Whittaker Chamberst végül kivezette az illegális kommunista létből. Otthon volt, és imádott kislányát figyelte, amint a gyermekszékben evett. „A tekintetem megakadt a füle finom kanyarulataiban, azon a bonyolult, tökéletes fülön” – írta Chambers. – „Átsuhant az elmémen egy gondolat: »Nem, ilyen fület nem hozhatott létre a természet atomjainak véletlen összejátszása (ahogyan az a kommunista nézet szerint történik). Ezt csak egy hatalmas terv alapján jöhetett léte.« A gondolat önkéntelen és nem kívánt volt. Kiszorítottam az elmém peremére. De sosem feledtem el egészen sem ezt, sem az esetet. Ki kellett szorítanom. Ha végiggondolom, azt kellett volna mondanom: a terv föltételezi Istent. Akkor még nem tudtam, hogy abban a pillanatban Isten ujja először érintette meg a homlokomat.”{4}

Az én jóval szerényebb történetemben a hitem egy régi francia templomba való belépéssel kezdődik 1984 nyarán. Unatkozó, tizenhét éves amerikai kamasz voltam, az egyetlen fiatal egy idős turistákkal teli buszon, aki alig bírta elviselni a Párizsig tartó hosszú út unalmát. A többiekkel együtt besétáltam a templomba, mert a buszon ülni még unalmasabbnak tűnt.

A templom a chartres-i székesegyház volt, középkori mestermű, a kereszténység egyik legdicsőségesebb temploma. De ezt akkor nem tudtam. Ott álltam a hajó közepén, a labirintus középpontjában, és a szárnyasboltozatokra, a kaleidoszkópszerű üvegablakokra, a híres rózsaablakra meredtem, közben pedig éreztem, ahogy minden kamaszkori agnoszticizmusom elpárolog. Kétségeimet elfelejtve tudtam, hogy Isten létezik, és hogy akar engem. Az egész nyaralásból nem emlékszem semmi másra – pedig ez volt az első európai utam –, Chartres-ra viszont lehetetlen nem emlékeznem, mert ott kezdődött el a magam zarándokútja az érett istenhit felé.

E három esetben három nagyon különböző férfi a transzcendenst az anyag határmezsgyéjén találta meg. Szikra csapott át a választóvonalon, és jelezte a figyelőknek, hogy van valami a láthatón, tapinthatón, hallhatón túl. Életük megváltozott.

A bűvölet nem egyénre szabott misztikus élményt jelent. Nem az, hogy a hétköznapit „szellemporral” meghintve tetszetősebbé tesszük. Több annál, mint a napjainkban oly sokak által átélt menekülés az elidegenedés és az otthontalanság érzése elől. Az efféle felszínes megközelítések könnyen megtévesztettséghez vezetnek, legrosszabb esetben pedig – amint ez sok kíváncsi keresővel megesett, akik átadták magukat az okkultizmusnak vagy más csábításoknak – lelki fogsághoz.

Nem. Az igazi bűvölet egyszerűen azt jelenti, hogy abban a biztos hitben élünk, hogy az életnek mély értelme van, olyan értelme, amely tőlünk függetlenül létezik a világban. Azért élünk hitben, hogy ezt az értelmet megismerhessük és részesülhessünk belőle. Nem elvont értelem ez, hanem olyasmi, ami Istenben és az ő Fiában, a testté lett Logoszban él és munkál. A csontjainkban tudhatjuk, hogy az élet jó, céllal bíró és értelmes – ugyanakkor azt is, hogy a lelki rossz és a káosz erői szintén léteznek, és fel kell készülnünk a küzdelemre, mert a mindennapok spirituális harcot követelnek. A keresztények számára mindez azt jelenti, hogy úgy kell megtanulnunk élni, hogy életünk tükrözze: az, amit vallunk, igaz. Azt is jelenti, hogy meg kell tanulnunk érzékelni az isteni jelenlétet a hétköznapokban, és olyan szokásokat kell kialakítanunk, amelyek megnyitják a szemünket és a szívünket iránta, úgy, ahogyan hitben élő atyáinkkal és anyáinkkal is történt.

Annak idején így volt, de a modernitás által létrehozott lelki sivatag ellenére most is így van. Figyeljük meg, hogy mindeddig olyan bámulatos megnyilvánulásokról beszéltem, amelyek nem a tündérmeséket idéző távoli múltban, hanem a mi korunkban történtek, a kiábrándulás korában, amikor állítólag efféle dolgok nem esnek meg. Mégis megtörténnek. A világ soha nem volt igazán kiábrándult. Mi, modern emberek veszítettük el a képességünket, hogy a csoda szemüvegével lássuk. Nem látjuk, mi az, ami igazán valós. A bűvölet utáni éhség nem tűnt el, mert az értelem, a kapcsolódás és az ámulat megtapasztalása iránti vágy az emberi természet része. Ám a hagyományba vetett bizalom hiányában és egy olyan törvénytagadó kultúrában, amely elveti a transzcendenciát vagy az igazság bármiféle, a választás képességével felruházott személyeken kívüli rendjét, már nem tudjuk, hol és hogyan keressük.

Nem lehet eléggé hangsúlyozni: a világ nem olyan, mint amilyennek gondoljuk. Sokkal különösebb, sokkal sötétebb. És jóval fényesebb és szebb is. Nem mi hozzuk létre a dolgok értelmét; ez már itt van, és felfedezésre vár. Az első évezred keresztényei tudták ezt. Mi elveszítettük e tudást, feladtuk az ebbe vetett hitet és megfeledkeztünk a keresés módjáról is. Ez a feledés tömeges jelenség; a modern világot formáló erők kényszerítették ránk, amelyek azt tanították, hogy a bűvölet a primitív népeknek való. A régiek által ismert igazságtól eltaszítva tengetjük napjainkat, miközben eltereljük figyelmünket, hogy elkerüljük mindazokat a kemény kérdéseket, amelyekre – attól tartunk, hogy – nincs válasz. Vagy hamis bűvöleteknek – a pénz, a hatalom, az okkultizmus, a szex, a drogok és az anyagi világ minden csáberejének – adjuk át magunkat, és hiába próbálunk valami nálunk nagyobbhoz kapcsolódni, hogy az szolgáltasson értelmet és célt az életünkbe.

Ez a könyv azt mutatja meg, hogy hogyan keressünk, és hogyan találjunk. Segít visszanyerni a képességet azon jelek megfejtésére, amelyek feltárják előttünk az utat és segítenek rálépni erre az ősi útra. Arról szól, hogyan szerezhetjük vissza életünknek azokat a mély és gazdag dimenzióit, amelyeket a modern idők elhomályosítottak, mert elfelejtettük, hogyan lássuk a világot olyannak, amilyen valójában. Ez az emlékezés, a helyreállítás és a gyógyulás útja. Dante, a legnagyobb keresztény költő metaforájával élve: így menekülünk ki a késő modernitás sötétlő erdejéből – a halál, a depresszió és a nihilizmus rengetegéből –, és találunk vissza az egyenes útra. Ugyanarra a zarándokútra Isten felé, amelyen előttünk évszázadok keresztényei jártak.

Nem arról van szó, hogy valamiféle jogi eljárással ráncba szedjük magunkat, és egy magasztos terv szerint helyesen rendezzük el az életünket, hogy a törvényt tisztelve éljünk. Nincs semmi rossz abban, ha rendet akarunk vágni a zűrzavarban és céltudatosan akarjuk élni életünket. Valakinek ez lehet a visszavarázslás első lépése, de ez nem azonos magával a bűvölettel. Inkább olyasmi, mint amikor lerombolunk egy gátat, amely megakadályozza, hogy az élő víz eljusson egy kiszáradt, halódó kertbe, ezáltal visszaadva neki a virágzó életet.

Iain McGilchrist pszichiáter – e könyv egyik hőse – azt állítja, hogy azok a készségek és szokások, amelyek a modern nyugati embert anyagi értelemben ilyen sikeressé tették, szellemileg és érzelmileg viszont radikálisan elszegényítették. Kimosták belőlünk annak érzését, hogy egy csodákkal, értelemmel és harmóniával teli világban élünk, és boldogtalanná tettek bennünket.

„Ha az lett volna a cél, hogy egy nép boldogságát és stabilitását elpusztítsuk, aligha lehetett volna javítani a jelenlegi képletünkön” – írja; ebben a képletben pedig az is szerepel, hogy elutasítunk minden transzcendens értéket, sőt annak lehetőségét is, hogy ezek egyáltalán létezhetnek. Mi, modernek mégis ragaszkodunk hozzá, hogy a tudományos, materialista megismerés – amely jóval több uralmat adott életünk felett – az egyetlen érvényes út. Ez súlyos tévedés, amely megakadályoz bennünket abban, hogy azt tegyük, ami életünk helyreállításához szükséges. McGilchrist így fogalmaz: „Olyanok vagyunk, mint aki a nagyító felfedezését revelációnak éli meg, amikor a pocsolyavíz élőlényeit vizsgálja, aztán a nagyítót a csillagok felé fordítva ünnepélyesen kijelenti, hogy ha a régieknek is lett volna ilyen csodás nagyítójuk, rájöttek volna: közelebbről nézve nincsenek is csillagok.”{5}

Vannak keresztények, akik gyanakvással fogadják a „bűvölet” szót a mágikus felhangok miatt. Ha te is közéjük tartozol, légy nyugodt. Joshua Landy és Michael Saler irodalomtörténészek – a visszavarázslást teljesen világi szemszögből vizsgáló tanulmánykötet szerkesztői – azt mondják, hogy bármely értelmes „visszavarázslás” alapja következő tényezők felismerését teszi szükségessé:

– misztérium és ámulat;

– rend;

– cél;

– értelem mint „a tárgyakhoz és eseményekhez fűződő jelentőség hierarchiája”;

– a megváltás lehetősége egyének és pillanatok tekintetében egyaránt;

– eszköz a végtelennel való kapcsolódáshoz;

– szent terek létezése;

– csodák – „rendkívüli események, amelyek ellenkeznek a dolgok elfogadott rendjével (és talán meg is változtatják azt)”;

– epifániák – „létpillanatok, amikor egy rövid pillanatra mintha létrejönne a középpont, és felcsillanna az ígéret, hogy kvázimisztikus egységbe kerrülhetünk valami nálunk nagyobbal”.{6}

Célunk teljesen keresztény felfogásban éppen ez. Aki nem vallásos hívő, lehet, hogy mindezt lehetetlennek tartja. A jó hír, hogy ők tévednek, és mindjárt el is magyarázom, hogy miért. Ha viszont az olvasó hívő keresztényként úgy látja, hogy ez a lista távol esik attól a száraz vagy sekélyes kereszténységtől, amelyet ismer, akkor olvasson tovább: fel fogja fedezni, hogy a keresztény hit hagyománya mélyén olyan kincsek rejlenek, amelyek feltüzelik vallási képzeletét, és megújítják a lelkét.

Abban bízom, hogy a könyvet letevő olvasó keresésbe fog, vagy újra elkezdi felfedezni mindazt, amit egyszer már félretett. Bár először római katolikusként találtam Krisztusra, saját utam 2006-ban az ortodox kereszténységhez vezetett, s így még erősebben gyökerezett meg bennem a hit, hogy mindannyian úton vagyunk, vagy a Biblia Istene felé, vagy éppenséggel tőle távolodva. Bármely hagyomány követői is legyenek, a hithű keresztények e könyvből megtanulhatják, miként mélyíthetik el a mindeneket betöltő Istennel való kapcsolatukat. A lankadó vagy elbizonytalanodott keresztények okot találhatnak benne, hogy másodjára is esélyt adjanak annak a hitnek, amely különösebb és csodálatosabb, mint gondolnák. A keleti egyházak – az ortodoxok és az úgynevezett antikhalkédóni felekezetek – sajátosan misztikusabb jellegüket jobban megőrizték, mint nyugati testvéreik. Napjainkban, a keresztény kor alkonyán Nyugaton az autentikus és az idők próbáját kiállt misztika beáramlása a keleti egyházak ajándéka a szenvedő Nyugatnak. A Debrecenben élő fiatal evangélikus sejti ezt, ezért keresett fel.

Az előző két könyvemhez hasonlóan a nem keresztény vallások követői az e kötetben megjelenő keresztény állítások mindegyikét talán nem tudják elfogadni. Mégis úgy vélem, hogy sok értékes és a saját hagyományaik tanításával összecsengő megállapítást találhatnak ezeken a lapokon. A nem hívő olvasók egyes részeket ugyan fenntartásokkal fogják fogadni, de remélem, legalább úgy teszik le majd a kötetet, hogy nyitottabbá váltak Isten és a transzcendens birodalom valóságának lehetőségére. Reményeim szerint e könyv valamennyi olvasója képessé válik arra, hogy mélyen a felszín alá lásson, egészen a dolgok igazságáig.

Baráti figyelmeztetés: a bűvölet megélésének elsajátítása nem könnyű feladat. Ára lesz. Valójában szükségszerű, hogy így legyen. Az Isteni színjáték címet viselő középkori remekmű – a keresztény visszavarázslás legnagyobb története – szerint a zarándok Dante csak akkor szabadulhat ki a sötétlő erdő börtönéből, ha egy megbízható vezetőre bízza magát. Ez a vezető, a költő Vergilius hosszú és fáradságos bűnbánati és belső megújulásra vezető zarándoklatra hívja Dantét, hogy képes legyen elhordozni Isten dicsőségének súlyát. A bűnbánat az uralom feladásával kezdődik, és ez ijesztő lehet.

Az a bűvölet, amely nem késztet életünk megváltoztatására, valójában nem bűvölet. Nehéz lesz a visszaút egy gazdag és életteli spirituális felfogáshoz – de mi mást tehetnénk? Ahogy Vergilius mondja Danténak, amikor a tisztáson először találkoznak: ha itt maradsz, meghalsz. Meggyőződésem, hogy a modern világból gyors ütemben kivesző keresztény hitet nem erkölcsi buzdítással vagy fejmosással és nem is hatékonyabb apologetikával lehet újjáéleszteni, hanem misztikummal és a csodával való találkozással. Mindez nem fog gyorsan, küzdelmek nélkül elérkezni. A zarándoklat nem háromórás városnézés.

Elaine Scarry filozófusnő szerint az oktatás arra való, hogy az embert megtanítsa az égboltnak arra a részére tekinteni, ahol az üstökös áthalad. Ez a könyv az, amin dolgoztam, miközben várakoztam, remélve, hogy amit időközben felfedezek, megtanítja látni mindazt, ami közvetlenül előttem van. Más szóval: megtanít észrevenni a hétkönapiban és a megszokottban a sötét égen átszáguldó üstököst.

A világ nem olyan, mint amilyennek gondoljuk. Sokkal titokzatosabb, izgalmasabb és kalandosabb. Csak meg kell tanulnunk kinyitni a szemünket, és meglátni azt, ami már most is előttünk van.

2. Kiűzetés az elvarázsolt kertből

Legyen a sors sors; az álmok alvásra vágynak.

Ezt a számkivetett nem érti.

Arthur az úton sírni kezdett,

s így szólt Gawenhez: „Emlékszel, amikor e kéz

egykor kövedből kitépett egy kardot?
Most sem gyöngébb,

mégsem álmodhat róla, hogy ilyesmit tegyen.

RICHARD WILBUR: Merlin bűvölete

Sok éve foglalkoztat egy történet, amelyet a nyelvész Daniel Everett mesélt el arról az időszakról, amikor családjával együtt az amazonasi esőerdő mélyén élt. Keresztény misszionáriusként küldték az evangéliumot hírhedten elutasító pirahã törzshöz. Célja az volt, hogy a nyelvüket megtanulva lefordítsa rá az Újszövetséget és – reményei szerint – elvezesse a törzset a megtéréshez.

Egyik reggel, miközben Everették a kunyhójukban aludtak, arra ébredtek, hogy a törzs tagjai nagy lármával rohannak a folyó felé. Amikor ő és a kislánya utánuk mentek, azt látták, hogy az izgatott bennszülöttek egy nagyjából száz méterre lévő fövenypart felé mutogatnak és kiabálnak. A pirahãk az általuk Xigagainak nevezett ellenséges dzsungelistenre mutogattak. Everették semmit sem láttak, a bennszülöttek azonban ragaszkodtak hozzá, hogy Xigagai valóban jelen van – hogy olyasminek a tanúi, amit a teológusok „teofániának”, azaz egy istenség megnyilatkozásának neveznek.

„Mit is láttam tulajdonképpen?” – tette fel a kérdést később Everett az amazonasi élményeiről szóló memoárjában. „Azon nyári reggel óta, több mint két évtizede próbálom megérteni, hogyan lehetséges, hogy két kultúra – az én európai gyökerű kultúrám és a pirahãké – ennyire különbözően lássa a valóságot.”{7}

Everett végül elhagyta a dzsungelt, elvesztette a hitét és a házasságát, majd visszatért az Egyesült Államokba, ahol nyelvészetet tanított. Noha ma ateistának vallja magát, a történtek mindmáig zavarba ejtik. Everett nem hajlandó kijelenteni, hogy a pirahãk valóban egy gonosz dzsungelistent láttak – de azt sem állítja, hogy a törzs tagjai hallucináltak. Olyan rejtély ez, amely talán soha nem oldódik meg.

Amikor a világ varázstalanítottságáról beszélnek a tudósok, azt értik rajta, hogy a modern korban – a tudomány és a szekularizáció előretörésével – az emberek már nem érzékelik a szellemi valóság jelenlétét úgy, ahogyan egykor tették. Sok olyan keresztény is, aki Isten és a transzcendencia létét hirdeti, a hitet elsősorban erkölcsi és etikai forrásnak, valamint a társadalmi változás ösztönzőjének tekinti. A jelekről, csodákról, rendkívüli történésekről szóló beszéd kényelmetlenül érinti őket, mert egy babonás korra emlékeztet, amelyen az emberiség – úgy gondolják – már túllépett.

De mi van akkor, ha a modern Nyugat valójában nem előrehaladt, hanem visszafejlődött? Ha saját magunkat tettük vakká, miközben a világ többi részét lenézzük amiatt, hogy – szerintünk – gyermeteg, egyszerű hittel hisznek a fényben?

Erről beszélek. 2010-ben pszichológusok egy csoportja meghökkentő eredményt tett közzé. Rámutattak, hogy a szakterület szinte valamennyi kutatását nyugati kultúrából származó alanyokon végezték, s így olyan tudásbázis alakult ki, amelyet az egész emberiségre nézve mérvadónak tekintettek. Márpedig – mutatták ki – ez súlyos tévedés.

Joe Henrich, a Harvard antropológusa és munkatársai felfedezték, hogy pszichológiai értelemben a nyugati emberek történelmi és földrajzi értelemben egyaránt szélsőségesen kilógó elemeknek számítanak az emberi tapasztalat spektrumán. A világot egészen másként látjuk, mint premodern őseink látták, és mint ahogyan ma is az emberek túlnyomó többsége tapasztalja. Szellemesen WEIRD-nek (furcsának) neveztek el minket: Western, Educated, Industrialized, Rich, Democratic, vagyis nyugati, iskolázott, iparosodott, gazdag és demokratikus embereknek.

Henrich és munkatársai úgy sejtik, hogy amit a tudósok korábban egyetemes érvényűnek tekintettek az emberre nézve, az valójában kultúrafüggő lehet. Nem pusztán a Nyugatot a világ többi részétől megkülönböztető értékekről van szó. A különbség a vizuális észlelésben, a térbeli gondolkodásban és az erkölcsi mérlegelés módjaiban is megmutatkozik. A WEIRD-emberek – és Henrich szerint senki sem WEIRD-ebb az amerikaiaknál – individualistábbak, analitikusabbak, személytelenebbek, és sokkal kevésbé kapcsolódnak a természeti világhoz, mint mások.

Mi, modernek annyira ragaszkodunk a haladás mítoszához, amely azt tanítja, hogy a jelenkori Nyugat minden tudományos és technológiai ismeretével a fejlődés csúcsán áll. Azt mondogatjuk magunknak: lehet, hogy kiábrándultak vagyunk, de legalább az igazságban élünk, ellentétben a múlt és a mai nem nyugati kultúrák megannyi babonás népével.

Az Amazonas vidékén tevékenykedő misszionáriusként Everett – akkoriban még hívő keresztényként – bizonyos értelemben elbűvölt világban élt, olyan világban, amelyben Isten jelen van. Az amazóniai törzsek is így éltek, jóllehet vallási elképzeléseik különböztek. A pirahãkat illetően van még valami, ami a bűvölethez kapcsolódik. Miközben a törzsben élt, Everett rájött, hogy miért nem képesek elfogadni az evangéliumot. Kulturális episztemológiájuk – vagyis az, ahogyan eldöntik, hogy mi igaz, és mi nem – szerint a pirahãk elutasítanak mindent, amit nem látott közvetlenül egy élő személy, vagy amit nem egy élő személy mondott el nekik, aki szintén egy élő személytől hallotta. Az a gondolat, hogy a Bibliában elbeszélt események – vagy az épp aznap Párizsban történtek – igazak lehetnek, számukra elképzelhetetlen.

A pirahãkat a világértelmezésük sémája vakította el. És ebben – jegyzi meg az immár ateista Everett intellektuális alázattal – ezek a „primitív” amazóniaiak nem is állnak olyan távol tőlünk, modern emberektől. Elbizakodottság volna kijelenteni, hogy mi, akik materialista előfeltevésekkel élünk, pontosabban látjuk a valóságot, mint egy őserdőben élő törzs.

Hogy világos legyen: nem arról van szó, hogy vagy a materializmus magyaráz meg mindent, vagy pedig mérges dzsungeldémonok kísértik az amazóniai homokpadokat. Mindkettő lehet hamis. A lényeg az, hogy tévedünk, amikor azt feltételezzük, hogy a modern nyugati ember képes egyedül a világ tiszta és pontos érzékelésére, és akik másként észlelnek, csak ostobák vagy szélhámosok lehetnek. Észszerű dolog nyitottnak lenni a bűvölet lehetőségére.

Hogyan lett WEIRD a Nyugat?

Joe Henrich nem becsmérlésnek szánta a WEIRD rövidítést. Az episztemológiát igyekszik megérteni, azaz arra kíváncsi, miként tudjuk azt, amit tudunk. „A kultúra képes – és ténylegesen képes – átalakítani az agyunkat, a hormonjainkat és az anatómiánkat, továbbá az észleléseinket, motivációinkat, személyiségünket, érzelmeinket és elménk sok más aspektusát” – írja.{8}

Mikor tért rá a Nyugat a világ többi részétől – sőt a saját történelmétől is – elválasztó ösvényre, hogy a WEIRD útját járja? Henrich elképzelése szerint két alapvető eseményről volt szó. Az első a Római Birodalom összeomlása volt Nyugat-Európában, amely után a katolikus egyház maradt a fő tekintély. A latin egyházi vezetők által bevezetett házasodási szabályok felbomlasztották a barbár klánokat, és idővel az individualizmus, valamint egy rugalmasabb társadalmi berendezkedés kialakulásához vezettek. A második az írás-olvasás elterjedése volt a reformációt követően, amely végül a kognitív működést megváltoztatva az analitikus gondolkodásmódot jutalmazta és erősítette.

Henrich szerint végső soron e két alapvető tényező magyarázza, hogy a modernitással társított jelenségek – a tudomány, a kapitalizmus, a politikai liberalizmus és egyebek – miért Nyugaton születtek meg, miközben sehol máshol nem jelentkeztek, még a keresztény Keleten sem, ahol a Római Birodalom még ezer éven át fennmaradt.

{1} C. S. Lewis: The Discarded Image (1964; reprint: Cambridge: Cambridge Univ. Press, 2012).

{2} Charles Taylor: A Secular Age (Cambridge, MA: Belknap Press, 2007), 5/874, Kindle.

{3} Viktor Frankl: Man’s Search for Meaning (Boston: Beacon Press, 2006), 41/166, Kindle. (Magyarul: …és mégis mondj igent az életre! Egy pszichológus megéli a koncentrációs tábort. Fordította: Bruck Vera, Garzó Andrea. Budapest: Pszichoteam Mentálhigéniés Módszertani Csoport, 1988.)

{4} Whittaker Chambers: Witness (Washington: Regnery, 1969), 15–16.

{5} Iain McGilchrist: The Matter with Things (London: Perspectiva Press, 2021), loc. 2041/50425, Kindle.

{6} Joshua Landy és Michael Saler: „Introduction: The Varieties of Modern Enchantment,” in The Re-Enchantment of the World, szerk. Joshua Landy és Michael Saler (Redwood City, CA: Stanford Univ. Press, 2009), 2.

{7} Daniel Everett: Don’t Sleep, There Are Snakes (New York: Vintage, 2008), xvii.

{8} Joseph Henrich: The WEIRDest People in the World: How the West Became Psychologically Peculiar and Particularly Prosperous (New York: Farrar, Straus and Giroux, 2020), 5.