Rejtő Jenő

Vissza a pokolba

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2022

EPUB ISBN: 978-963-387-259-8

MOBI ISBN: 978-963-387-260-4

Tartalomjegyzék

1. 1. fejezet

2. 2. fejezet

3. 3. fejezet

4. 4. fejezet

5. 5. fejezet

6. 6. fejezet

7. 7. fejezet

8. 8. fejezet

9. 9. fejezet

10. 10. fejezet

11. 11. fejezet

12. 12. fejezet

13. 13. fejezet

14. 14. fejezet

15. 15. fejezet

16. 16. fejezet

17. 17. fejezet

18. 18. fejezet

19. 19. fejezet

20. 20. fejezet

1.

Barátom, Rézfejű, egy pálinkásüveggel könnyedén fejbe sújtotta a Kormányost, aztán a tőle megszokott udvariassággal, mintegy kedvesen invitálva, ahogy a fogorvosok szólítják be a következő pácienst, vigyorogva odaszólt az uraknak: „Parancsol még valaki?” A Kormányos bezúzott fejjel hanyatlott a véres üvegcserepek közé a padlóra, és egy pillanatra, mint vihar előtti szélcsend, némaság állt be.

A helyzet most ez volt: mi hárman voltunk: Rézfejű, Bobi és én. Velünk volt, de nem számított Csenevész nevű újdonsült ismerősünk, egy csinos, sovány, nagy szemű suhanc, aki egyik kezével még mindig a nyakát tapogatta, mivel ez a nyak néhány perccel előbb még az imént leütött Kormányos szőrös, nagy mancsaiban fuldoklott. Velünk szemben öten álltak, mozdulatlanul és támadásra készen a „Gyilkosok” nevű állástalan matrózok segélyegyesületének tagjai, akik karitatív működésüket, a önsegélyezést a szónak abban a szoros értelmében űzték, hogy önmagukon segítettek, tekintet nélkül a segélyezés eszközeire, amelyek feszítővastól késig a legkülönbözőbbek voltak. Támadásukat néhány másodpercre elodázta az a körülmény, hogy Bobi és én nyitott késsel álltunk, míg Rézfejű már egy széket tartott magasra. Tisztában voltunk azzal, hogy a legtöbb, amit elérhetünk, a menekülés. A Gyilkosok pozíciója annyival volt kedvezőbb, hogy elállták a bejáratot és a söntéspult irányába kezdtek húzódni, félkörbe fejlődve. Gyorsan odasúgtam Rézfejűnek, aki a székkel állt: „Üsd le a lámpát!…” Egy kissé megmozdította a fejét, jelezve, hogy megértett. Bal kezével hirtelen feléjük dobott egy asztalt, és a magasra tartott széket máris a lámpához lökte. A lámpa leverését évszázadok óta a gyengébbek törvénye alapján űzik a menekülni kívánó verekedők.

A sötétség még jóformán be sem állt, mikor én már dobtam a széket az utcára néző kirakatablakba, nyomban utána, még hulló cserepek között repültem én, és mire az utcára értem, Csenevész keskeny árnyéka suhant mellém. Ha Rézfejű és Bobi utánunk akarnak menekülni, végük van, mert a hátukba kapják a késeket. Ők az egyetlen helyes stratégiai elgondolás alapján berohantak a Gyilkosok közé, akik éppen készülve szembe ugrani, a váratlan összeütközéstől szétperdültek. Bobi átugrotta a söntéspultot, Rézfejű felugrott a pultra, ötösével dobálta az üvegeket, és mialatt az ellenfelek megtorpantak egy pillanatra, felborította a likőrökkel megrakott állványt, és egy hatalmas ugrással eltűnt Bobi után a gyékényajtó mögött… Megragadtam Csenevész karját, és futni kezdtünk… Rendőrfütty hasított élesen az éjszakába… Egy kemény tárgy ütött a homlokomra, valakit hasba szúrtam… Bobi már távolabb állt, úgyhogy odakiabáltam: „A régi kikötő felé”. De Csenevész a Repoublique felé futott, kénytelen voltam utánaszaladni… Még láttam, hogy egy üres telek kerítésén kiugrik Rézfejű, utána Bobi és utánuk egy hatalmas sötét tárgy – nyilván eltévesztette a fejüket – csörömpölve zuhant a kövezetre… Rohantunk a Repoublique-on végig, nyomunkban három csaholó, dühös kóbor kutyával…

2.

Az egész bajt tulajdonképpen én idéztem elő, mert nem hagytam megölni Csenevészt. A marseille-i kikötőnek megvannak a maga íratlan, de az írottnál is szigorúbb törvényei. Azért szigorúbb, mert aránylag igen csekély törvénysértésekért agyonveretéssel fizetnek. Ilyen törvény például, hogy: „ne avatkozz a te felebarátod magánügyeibe, sem kíváncsiságból, sem erkölcsi felháborodásból, sem részvétből, sem anyagi érdekből és egyáltalán semmiféle oknál fogva, hacsak valami jogod, vagy közöd nincs hozzá.” Ezekben a kocsmákban már többször előfordult, hogy valaki a szó legszorosabb értelmében agyonverte a szeretőjét, anélkül, hogy a számos jelenlevő közül bárki is közbelépett volna. A kikötő pampáin az asszonyt verő férfi tabu. Két ember, akiknek valami késelnivalójuk van: tabu. Minden ember, akit vernek, ha nem a barátod, rokonod, vagy jövedelmező üzletfeled: tabu. Aki a parancsolatokat nem tartja meg, az igazán nem lehet hosszú életű, speciel ezen a földön.

Nos, a „Kikötői Vénasszony”-ról elnevezett vendéglőben Csenevészt, akit előzőleg nem ismertem, agyon akarták verni, mert rendőrkémnek nézték. Nem is tudom, miért sajnáltam meg ezt a vézna, rémült suhancot annyi ember közül, akiket már verni láttam… Éppen ezt a szomorú kölyköt, de annyira, hogy szinte önmagam ellenőrzése nélkül vettem ki a Kormányos mancsaiból, aki természetesen úgy vágott rögtön szájon, hogy hanyatt estem, és ha Rézfejű meg Bobi nincsenek jelen, a Gyilkosok bizonyára „megszigonyoztak” volna, ahogy ők a késelést nevezik tréfásan.

Nagy kerülővel leértünk a régi kikötőbe, és törzscsapszékünkben, a Grand bar du Lyon D’orban lemostuk a sarat és a vért magunkról. Aztán pálinkát rendeltünk, és fixírozni kezdtük Csenevészt, aki remegő kézzel, ügyetlenül cigarettázott. Meg akart szólalni, de csak olyan vékonyka hang jött ki a torkán, hogy kénytelen volt krákogni egyet, aztán illedelmesen ezt mondta:

– Köszönöm… amit tettek…

– Miért kezdte a Kormányos azt kiabálni, hogy spion vagy?

– Mert keresem a bátyámat… aki itt eltűnt.

– Eltűnt embereket keresni a kikötőben nem hálás dolog – vélte Bobi.

– Mi a foglalkozása?

– Lakatos… vagyok…

– Ne hazudozz, fiam – szólt rá Rézfejű, és felemelte Csenevész piszkos kis kezét. – Még soha életedben nem dolgoztál fizikai munkát. Mit csinálsz Marseille-ben?

– Itt lakom.

– Ne hazudozz – szóltam közbe –, soha életedben nem voltál Marseille-ben, különben nem kezdtél volna a Repoublique felé futni, mikor azt kiabáltam, hogy „a régi kikötőhöz!”

Hallgatott.

– Hát nézd, Csenevész – mondta Rézfejű –, miután összevissza hazudozol mindenfélét, nem fogunk veled barátkozni. Egy tanácsot adhatok: hordd el magad ebből a városból, mert ha még egyszer a Kormányos kezébe kerül a nyakad, hideg lesz, mire elereszti.

Csenevész maga elé nézett, és egy idő múlva, mint aki végre elszánta magát, hogy vallani fog, megszólalt:

– Én… – kezdte akadozva – egy Bremont nevű férfit keresek, aki három hónappal ezelőtt Rómából jött ide… üzleti ügyben… A fivérem az illető… Egy rejtélyes levelet kaptunk tőle, hogy valami bűnt követett el, és ezért örökre búcsúzik…

– A rendőrség is kereste?

– Igen, és nemrégen értesítettek, hogy a nyomozás holtpontra jutott. Most én eljöttem őt megkeresni…

Rézfejű tűnődve fújta a füstöt, láttam rajta, hogy ideges és ezt leplezni igyekszik.

– Azt mondod, Bremontnak hívták?… Rajzoló, húsvét táján járt Marseille-ben…

– Igen, igen! Az Istenért… – megragadta Rézfejű karját. – Maga tud róla valamit?

– Tudni éppen nem tudok róla, de valamit hallottam… Rémlik… Lehet, hogy meg fogom tudni, hol van, ha egyáltalán van, ami magában véve is külön probléma tárgya. Egy kellemes hölgyismerősöm, bizonyos Micsuri, azt hiszem, tud valamit erről az úrról.

– Kérem, hozzon össze vele – könyörgött szinte lihegve Csenevész.

– Nem hiszem, hogy ezt megtenném. Megint csak úgy járnál, mint a Kormányossal. Eltűnt emberek után érdeklődni nem valami szalonképes viselkedés itt, a régi kikötő környékén. Ezzel szemben ajánlatom a következő: feküdj le aludni, holnap délután találkozunk itt, és addigra megtudom, ami tőlem telik.

Miután Csenevész belátta, hogy legokosabb, ha szót fogad nekünk, hazament. Mi hárman nekivágtunk az éjszakának.

– Tudjátok – kezdte Rézfejű –, azt hiszem, ezt a szegény ördögöt megszigonyozták. Nem tudom pontosan, mit mesélt Micsuri, de úgy emlékszem, hogy Vörös Pofa és az orosz Szasa intézték el.

Itt a kikötőben, mint a vad népeknél, találó nevekkel jelöltek meg mindenkit, és ez volt tulajdonképpen az igazi neve, mert a legtöbbnél a valóságos kereszt- és vezetékneve jóformán ismeretlen volt a barátai előtt. A fenti két név rettegett volt a külvárosban.

Micsurit, a japán táncosnőt, gyengéd szálak fűzték Rézfejűhöz, és a zenétől, lampionoktól, matrózoktól zajos és mozgalmas rue de la Mure egyik csapszékében szórakoztatta a vendégeket.

A keskeny utca zsivajában és torlódásában részeg légionisták és tarkabarka árusok között préseltük magunkat a Golyó mulató irányába.

– Úgy tudom, hogy Micsuri is benne volt a játékban. A lánynak nagyon rossz emlékezőtehetsége van, ezt próbálom majd kihasználni, mert egyenes úton még nekem sem mondana meg őszintén semmit – mondta Rézfejű.

*

A Golyó a külváros jobb mulatói közé tartozott. Vágni lehetett volna a füstöt, amit még súlyosabbá tett az olajban sült hal nehéz szaga. Egy félszemű matróz harmonikázott, és érzelmes dalt énekelt Dodóról, aki levelet ír a babájának a Társaság-szigetekről. A helyiség hátsó falát négy boksszal látták el, ezek egyikébe ültünk be hárman, és iderohant hozzánk rögtön Micsuri, mikor megpillantotta Rézfejűt. Valahonnan egy borízű hang ordított feléje: