A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kristen Ashley: Mystery Man

Forever, Hachette Book Group, New York, 2013

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Tóth Gizella

Borítóterv: Szabó Vince

Copyright © 2013 by Kristen Ashley

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-102-1

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

TARTALOM

Előszó

A Titokzatos Ő

Első fejezet

Meg-dög-lesz, megdöglesz!

Második fejezet

Rajtad tartom a szemem

Harmadik fejezet

A nagy felismerések napja

Negyedik fejezet

Baseballütő vagy feszítővas

Ötödik fejezet

Pasi-dögösségmérő

Hatodik fejezet

A megmentő

Hetedik fejezet

A bizonyosság, amely nem másból született, mint ösztönből

Nyolcadik fejezet

Így találkoztunk

Kilencedik fejezet

Elgyengülve

Tizedik fejezet

Mellette és ellene

Tizenegyedik fejezet

Fekete ruci. Magas sarkú. Összpontosítás.

Tizenkettedik fejezet

Mi, amilyennek minket akartál

Tizenharmadik fejezet

Totál lemaradtam róla

Tizennegyedik fejezet

Hézagpótló

Tizenötödik fejezet

Görénymentés

Tizenhatodik fejezet

Nem, amíg én vigyázok rád

Tizenhetedik fejezet

„Védjük meg Gwendolyn Kiddet” projekt

Tizennyolcadik fejezet

Húsvágó bárd

Tizenkilencedik fejezet

Felemelt kéz

Huszadik fejezet

Tétlenül

Huszonegyedik fejezet

A pofára ejtés királynője

Huszonkettedik fejezet

Csak annyit kérek

Huszonharmadik fejezet

Türelem

Huszonnegyedik fejezet

Skull

Huszonötödik fejezet

Megígérted

Huszonhatodik fejezet

Nem éri meg a kockázatot

Huszonhetedik fejezet

Csalódtam benned

Huszonnyolcadik fejezet

Boston

Huszonkilencedik fejezet

Tévedtem

Harmincadik fejezet

Túl sok információ

Harmincegyedik fejezet

Ő a nővérem

Harminckettedik fejezet

Minden rendben?

Harmincharmadik fejezet

Léghoki

Harmincnegyedik fejezet

Fulladás

Harmincötödik fejezet

Megegyeztünk?

Harminchatodik fejezet

Egy kommandós asszonyának szóló első lecke

Utószó

Szeretném látni a gödröcskéid

A szerzőről

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ELŐSZÓ

A Titokzatos Ő

Éreztem, ahogy a takaró lesiklik a testemen, és egy kéz simul könnyedén a derekamra. Olyan meleg volt, hogy szinte már lángolt, mintha a vér, amely az ereiben folyt, gyorsabban száguldana, mint egy átlagos emberé.

Nem lepne meg, ha így lenne.

Kinyitottam a szemem. Sötét volt. Mindig sötét volt, amikor meglátogatott.

Amikor felbukkant, mindig volt egy józanság pillanata. Egy pillanat, amikor az eszem azt súgta, hunyjam le a szemem, nyissam ki a szám és küldjem el.

De ha megtenném, elmenne. Egy szót sem szólna. Olyan nesztelenül, ahogy jött, távozna is.

És soha többé nem jönne vissza.

És ez lenne a helyes dolog. Az okos dolog. A józan dolog.

Gondoltam is rá, hogy megteszem; esküszöm, hogy gondoltam rá. Minden egyes alkalommal.

Aztán megéreztem, ahogy besüpped a súlya alatt az ágy, teste elnyúlik az enyém mellett, és maga felé fordít. Szóra nyitottam a számat, de mielőtt egy hang is elhagyta volna az ajkamat, szája az enyémre tapadt.

És a következő két órában egyáltalán nem gondolkodtam.

De éreztem. Nem is keveset.

És az érzések mind jók voltak.

Még sötét volt, amikor az árny öltözni kezdett.

Az ágyban feküdtem és néztem, ahogy mozog. Nem csapott zajt. A ruhasuhogáson kívül mást nem lehetett hallani.

Még az árnyékán is látszott a férfias méltóság. Erős, férfias méltóság. Ez is furcsa volt. Az öltözködő férfit nézni olyan volt, mintha egy kemény, macsó táncot néznék, ha létezik egyáltalán olyan.

Olyan lenyűgöző volt, hogy akár jegyeket is árulhattam volna, mint egy előadásra. De ha megteszem, osztoznom is kell rajta. Valószínűleg már így is fél Denverrel osztoztam rajta, és mindegyikük megkapta a maga privát bemutatóját. Ez már önmagában is elég bosszantó volt, és akkor még ott volt a tény, hogy egyáltalán eljött, és én hagytam, hogy bejöjjön, és még azt is, hogy elszálljak. Aztán gyakran, ahogy ma éjjel is, még repetáztunk.

Nem igazán lelkesedtem azért, hogy a jelenleginél is jobban osztozzam rajta.

Az ágyhoz lépett, követtem a tekintetemmel. Mélyen lehajolt. Éreztem kezének forróságát a térdemen. Ujjai hátulról rákulcsolódtak a lábamra, ajka könnyed puszit nyomott a csípőmre, súrolva, csiklandozva a bőrömet. Aztán a takarót felhúzta a derekamig, majd rám ejtette.

Félig hason, félig az oldalamon feküdtem karomat az arcom alá igazítva a párnán. Teste ebbe az irányba mozdult, ujjai a hajamba túrtak és gyengéden félresimították a tincseket; ajkával a fülemhez hajolt.

– Viszlát, bébi – súgta.

– Viszlát – súgtam vissza.

Feje alig észrevehetően megmozdult, ajka a fülem mögött kutakodott, majd a nyelve is megízlelte a területet. Ettől ismét bizseregni kezdett a bőröm, s egész testem beleborzongott az érzésbe.

Felhúzta a takarót a vállamig.

Aztán sarkon fordult és eltűnt.

Semmi zaj. Még az ajtó nyitódása és csukódása sem hallatszott. Csak úgy eltűnt. Mintha ott sem lett volna.

Átkozottul furcsa.

Egy ideig a hálószoba ajtaját bámultam. A testem meleg volt, jóllakott és kimerült. Az agyam azonban nem így érezte.

A hátamra fordultam, eligazgattam a takarót meztelen testemen, és a mennyezetre meredtem.

Még a nevét sem tudtam.

– Istenem – suttogtam –, milyen egy feslett nőszemély vagyok!

ELSŐ FEJEZET

Meg-dög-lesz, megdöglesz!

Másnap délelőtt a számítógép előtt ültem az otthoni irodámban.

Dolgoznom kellett volna. Három határidős munkám volt a következő két hétre, és még jóformán bele sem kezdtem. Szabadúszó szerkesztő voltam. Órabérben dolgoztam, és ha kihagytam egy órát, nem kaptam érte pénzt. Pedig etetnem kellett egy szájat… a sajátomat. Ruháznom kellett egy testet, egy olyan testet, amely mindenféle ruhát kedvelt, sőt sóvárgott utánuk, s én kénytelen voltam kielégíteni az igényeit, különben kínos helyzetben találhattam volna magam. Ráadásul nagyvilági igényeim voltak, ami nem olcsó mulatság. És volt egy házam, amelyet fel kellett újítani. Ezért kellett a fizetés.

Rendben, szigorúan véve, nem egészen így állt a helyzet. Nem újítottam fel a házam. Az apám elvégzett egy-két dolgot. Troy, a barátom is tett-vett rajta. Ezért inkább úgy kellett volna mondanom, hogy van egy házam, és bűntudat keltésével, esdekléssel és érzelmi zsarolással rávettem másokat, hogy rendbe hozzák nekem.

De a házra akkor is ráfért a felújítás, és a szekrények meg a csempék nem masíroztak csak úgy be szekrény- és csempeföldről és nem mondták: veled akarunk élni, Gwendolyn, légy szíves, rakj fel a faladra.

Ez csak az álmaimban történt meg, márpedig elég sokat álmodoztam, s legtöbbször napközben.

Ahogy akkor is éppen, a számítógépnél ülve, a lábamat felhúzva, államat a térdemhez támasztva, az ablakon kifelé merengve a nagy Titokzatos Ő-re gondoltam. Arról álmodoztam, hogyan változtatnám meg az első találkozásunkat. Okosabb, viccesebb, titokzatosabb, elbűvölőbb és érdekesebb lennék, azonnal lenyűgözném éles eszemmel, ösztönös beszédkészségemmel, politikai vitakultúrámmal és azzal a képességemmel, hogy intelligensen tudok társalogni a világ eseményeiről és kiterjedt jótékonysági tevékenységről szóló történeteimről. Mindezt olyan csábító és döbbenetes orgazmust ígérő pillantásokkal kísérném, amitől a férfi nyomban kinyilvánítaná az irántam érzett, soha el nem múló szerelmét.

Vagy legalább elárulná a nevét.

Én azonban részeg voltam, és a fentiek közül egyik sem.

Megszólalt a csengő, de egy rövid dallam eljátszása után egy nyikkanással el is hallgatott, én meg lassan a felszínre evickéltem az éppen kellemessé váló álmodozásból.

Aztán felálltam, és az irodán át kisétáltam az emeleti folyosóra, miközben gondolatban ismét feljegyeztem, hogy szóljak Troynak, javítsa meg a csengőmet egy hatos sörért meg egy házi sütésű pizzáért. Ez azonban azt is jelentheti, hogy Troy magával hozza idegesítő, nyüszítő és folyton piszkálódó új barátnőjét, ezért meggondoltam magam, és úgy döntöttem, inkább az apámat hívom fel.

Leértem a lépcső aljára, és határozott léptekkel átvonultam a nappalin, nem törődve a helyiség állapotával. Csajszis stílusban volt berendezve, más szóval törlőrongyok, ecsetek, elektromos és nem annyira elektromos szerszámok és gyakorlatilag minden mást tartalmazó dobozok és hengerek hevertek szerteszét, rajtuk vastag porréteg. Sikerült úgy keresztülvágnom a szobán, hogy nem kaptam a fejemhez, nem kezdtem el sikoltozni és a hajamat tépni.

Elértem a bejárathoz. Az ajtó két oldalán levő keskeny falba gyönyörű, színes üvegablakot építettek be.

Két évvel korábban ez a két színes ablak lett a végzetem.

Két éve, körülbelül hat hónappal és két héttel a Titokzatos Ő-vel való találkozásom előtt egyetlen lépést tettem ebben a háznak nevezett romhalmazban, megláttam az üvegablakot, és az ingatlanügynökhöz fordultam.

– Megveszem – jelentettem ki.

Az ingatlanügynök arca felragyogott.

Az apám, aki akkor még oda sem ért a házhoz, ezt megtudván az égre emelte a tekintetét. Sokáig imádkozott. Aztán még tovább prédikált.

Ennek ellenére megvettem a házat.

Aztán, ahogy az már csak lenni szokott, bebizonyosodott, hogy hallgatnom kellett volna az apámra.

Kinéztem az ajtó melletti keskeny ablakon. Darla, a húgom barátnője állt a küszöbön.

A francba.

A jó büdös francba!

Utáltam Darlát, és ő is utált engem. Mi a fenét akar itt?

Tekintetem végigfutott a háta mögötti területen, arra számítva, hogy a húgom is ott bujkál valahol a bokrok közt. Darlától és Gingertől kitelne, hogy nekem ugrik, megkötöz és kifosztja a házat. Sötétebb rémálmaimban pontosan ez szokott történni, és meg voltam róla győződve, hogy ezek a rémálmok nincsenek is messze a valóságtól. Nem viccelek.

Darla tekintete találkozott az enyémmel, és eltorzult az arca, amely akár szép is lehetett volna, ha vékonyabban fog a fekete szemceruzája, kevesebb arcpírt ken magára, és a szájkontúr árnyalata nem totálisan más árnyalatú, mint a szájfényé.

– Látlak! – kiáltott fel Darla, mire felsóhajtottam.

Aztán az ajtóhoz léptem, mert Darla képes lett volna romba dönteni a házat a kiabálásával. Eléggé kedveltem a szomszédaimat, és tudtam, nem hiányzik nekik, hogy délelőtt fél tizenegykor egy motoros maca rommá üvöltözze a házamat.

Kitártam az ajtót, de nem túl szélesre, és nyomban be is álltam a résbe, kezemet a kilincsen tartva.

– Helló, Darla! – üdvözöltem, igyekezvén barátságos hangot megütni, és meglehetősen elégedett voltam az erőfeszítésem eredményével.

– Baszd meg a hellódat! Itt van Ginger?

Tessék! Ez aztán a finom úri modor!

Nem volt könnyű, de megálltam, és nem kezdtem el forgatni a szemem.

– Nincs – feleltem.

– Ha itt van, jobb, ha megmondod – figyelmeztetett, aztán mögém nézve beordított a házba: – Ginger, te ribanc! Ha itt vagy, jobb lesz, ha kijössz, baszd meg, de most rögtön!

– Darla! – csattantam fel. – Fogd vissza magad!

Erre kinyújtotta a nyakát, és lábujjhegyre emelkedett.

– Ginger! – üvöltötte teli torokból. – Te hülye picsa, vonszold ki a seggedet!

Villámgyorsan kiléptem, hátrálásra kényszerítve Darlát, és becsuktam magam mögött az ajtót.

– Komolyan mondom, Darla – sziszegtem. – Pofa be! Ginger nincs itt. Soha nem is volt itt, és ezt te is tudod. Szóval fogd be és tűnj el innen!

– Te fogd be! – vágott vissza. – És te vagy az, aki szórakozik velem. Ha segítesz neki… – Rám szegezte a mutatóujját, a hüvelykujját begörbítette, mintha kibiztosítaná a fegyvert, és egy pisztoly hangját utánozta, amitől az arca felpuffadt és az ajka megrándult. Rászántam volna egy pillanatot, hogy a hangutánzó képességét megdicsérjem, de olyan halálosan komoly arccal nézett rám, hogy az ütő is megállt bennem.

Így aztán ahelyett, hogy gratuláltam volna a tehetségéhez – szerintem az egyetlenhez, amellyel bírt –, azt suttogtam: – Micsoda?!

Leengedte a kezét, lábujjhegyre állt a motoroscsizmájában, hogy a szemünk egy vonalban legyen, és halk, ijesztő hangon így szólt: – Meg-dög-lesz, megdöglesz! Te és a húgod is megdöglötök, és ne szarakodj velem! Vetted az adást?

Aztán feltettem egy ostoba kérdést. Azért ostobát, mert valahányszor feltettem ezt a kérdést, mindig ugyanazt a választ kaptam: igen.

– Ginger valamiféle bajban van?

Darla úgy bámult rám, mint akinek nincs ki a négy kereke. Aztán felemelte a kezét, és ujját a fejemre szegezve ismét eljátszotta a pisztolyos jelenetet, természetesen a lövés hangjával együtt, aztán sarkon fordult, és fürgén lesietett a lépcsőn.

A verandán állva néztem utána. Gondolatban mintegy mellékesen megjegyeztem, hogy szűk atlétát visel, lezseren nyitva hagyott fekete bőr motorosdzsekit, rövid, kopott farmerszoknyát, melynek viselete néhány államban törvénybe ütközik több – divat és illendőség – oknál fogva is, fekete neccharisnyát és motoroscsizmát, miközben olyan négy fok volt odakint. Még egy sál sem volt rajta.

Eközben a húgomon és Darla lövészbemutatóján járt az eszem.

A francba! A jó büdös francba!

A kormánykerék mögött ülve próbáltam meggyőzni magam, hogy jó a tervem, és közben pontosan tudtam, hogy a Darla távozása utáni első gondolatom volt a helyes, miszerint menjek vissza a házba, egyenesen a telefonhoz, és hívjam fel az apámat, a mostani pedig egy nagy rakás szar.

De az apám és Meredith, a felesége jó ideje kitagadta már Gingert. Körülbelül tíz másodperccel azután, hogy hazaértek a jamaicai nyaralásukról, és a vakáció minden boldog utóhatása odalett, amikor meglátták, hogy a lányuk a nappaliban térdel egy mezítelen mellkasú férfi lábai közt, akinek nyitva volt a slicce, feje azonban hátracsuklott a kanapé támlájára, mivel elájult, Gingert pedig annyira lefoglalta, amit csinált, hogy észre sem vette, hiábavalóan igyekszik.

A nappali mellesleg katasztrofális állapotban volt, akárcsak a ház többi része.

Mint nyilván ebből a történetből ti is rájöttetek, nem szívesen hoztam volna az apámat újabb, Gingert is érintő, kínos helyzetbe. Különösen, hogy nem ez volt a legszörnyűbb sztori vele kapcsolatban, csak apámnál és Meredithnél ez tette be a kaput. Jelenleg mindketten gondtalan, Ginger-mentes életet éltek, és nem akartam megrendíteni a nyugalmukat.

Következésképpen nem hívtam fel az apámat.

Helyette Ginger fiúja, Dog jutott az eszembe. Dog egy motorosbanda tagja volt, és olyan durva, amilyen durva egy ilyen fickó lehet. De én már találkoztam vele, és kedveltem. Jópofa tag volt, és bírta a húgomat. Ginger is másképp viselkedett a társaságában. Nem nagyon, de legalább elfogadhatóan.

Oké, szóval Dog valószínűleg gonosztevő, de bármilyen ironikusan is hangzik, jó hatással volt Gingerre, és ilyen fickók nem sűrűn fordultak meg a húgom körül… vagy inkább soha. Az elmúlt huszonöt évben legalábbis egyszer sem. Szóval, mivel Ginger egyetlen barátnőjének, Darlának a viselkedéséből azt szűrtem le, hogy Ginger a szokásosnál is nagyobb bajban van, először is tennem kellett valamit az ügyben, és másodszor – mivel Gingerről volt szó – mozgósítanom kellett a segédcsapatokat, jobban mondva, rájuk kellett bíznom a dolgot.

Intézkedjen Dog.

A Broadwayen levő autóalkatrész-bolthoz hajtottam, és sikerült is parkolóhelyet találnom. Már azelőtt is tudtam erről a boltról, mielőtt megismertem volna Dogot, és rájöttem volna, hogy valószínűleg ez a hely a motorosbanda bűnös üzelmeinek fedőintézménye. Ride volt a neve, és főleg azért vásároltam itt, mert így ürügyet találhattam, hogy vásárolhassak, mindegy, hogy hol. De a Ride isteni klassz volt, és szuper cuccokat lehetett itt kapni. Itt vettem az ablaktörlő folyadékot. Itt vettem tavaly az új autószőnyegemet, méghozzá tutijó minőségi szőnyeget, a legjobbat, amilyenem valaha is volt. És huszonéves koromban, amikor a különböző korszakaimat éltem, és villogni akartam a kocsimmal, akkor is ide jöttem, hogy bolyhos, rózsaszín kormányvédőt vegyek, és neonrózsaszín Playboy-nyuszit, amit a visszapillantó tükrömre akasztottam.

Azt is mindenki tudta, hogy a Ride-nak három nagycsarnokos autószervize van a hátsó fronton, de nem az átlagos autóknak vagy motoroknak fenntartva, hanem a külön rendelésre készült járműveknek, és az egész világon ismerték. Különösen szuper kocsikat és motorokat szereltek itt össze. Az 5280 magazinban olvastam egy cikket az üzletről. Filmcsillagok és hírességek vesznek itt autót meg motort maguknak, és a fotókat nézegetve meg is értettem, miért. Én is szerettem volna egyet, de nem lévén sok százezer dollárom, a dolog eléggé a vége felé szerepelt a kívánságlistámon, rögtön a Tiffany gyémánt karkötő alatt, amelyet közvetlenül az egy pár Jimmy Choo cipő előzött meg.

Kiszálltam az autóból, és abban a reményben sétáltam a Ride felé, hogy a külsőm megfelelő. Hajamat hátul, magasan a fejem tetején kislányos lófarokba kötöttem, csípő fazonú farmert, lapos sarkú cipőt és a motorosdzsekimet viseltem. Az enyém nem is hasonlított Darláéra. Fakított sárgásbarna bőrből készült, a derekánál bélelt, és az alját meg az ujját tízcentis, meleg, puha szőrme szegélyezte. Szerintem nagyon király, de még királyabb volt a mód, ahogy hozzájutottam. Mindazonáltal a szőrme miatt kissé bizonytalan voltam. Nem hittem, hogy a motorosokat különösebben aggasztanák az állatok jogai, de azt el tudtam képzelni, hogy a szőrmét a testvériségük elleni támadásnak veszik, és esetleg megfojtanak miatta.

Nos, kockázat nélkül nincs győzelem.

Kihúztam magam, besétáltam az üzletbe, és egyenesen a hosszú pulthoz mentem, amelyen egyetlen pénztárgép árválkodott, bár néha ugyancsak zsúfolt tudott lenni a hely. Mivel Dog mobilszáma nem volt meg, azzal a szándékkal közeledtem, hogy megkérdezek valakit, nem tudja-e, hol találom a srácot. Arra nem számítottam, hogy a pult mögött pillantom meg a magas, nagydarab, agyontetovált, hosszú, szőke hajú Dogot. A pultnak azon az oldalán egy másik termetes, durva motoros fickó állt, odakint pedig még másik három, és abban a pillanatban, ahogy beléptem, mind felém fordult.

– Helló, Dog! – mosolyogtam rá, ahogy felé sétáltam, de dermedten megtorpantam, amikor rám villant a tekintete.

Ohó!

Szeme résnyire szűkült, és meg sem próbálta leplezni, hogy a puszta látványomtól máris a plafonon van.

– Ne szórakozz velem! – morogta, én meg, mielőtt összepisiltem volna magam, rászántam egy ezredmásodpercet, hogy megpróbáljak visszaemlékezni a mozdulatokra, amelyeket az önvédelmi tanfolyamon tanultam abban a félórában, amelyre elmentem.

Miután nem válaszoltam és nem is mozdultam, Dog megismételte: – Ne gyere nekem ide, hogy szórakozz velem, baszd meg!

– Nem szórakozok veled – mondtam, mert így is volt.

Magasba szökkent a szemöldöke.

– Az a picsa küldött?

Megint csak ohó. Dog a pé betűs szót használta. Gyanítottam, hogy a pé betűs szó és társai nem verba-non-grata motorosföldön úgy, mint az angolul beszélő világ többi részén, de azért sokat elárult.

– Téged küldött – folytatta Dog, mielőtt megszólalhattam volna. – Jézusom, Gwen! Mondok én neked valamit, te csaj. Fogd azt a csinos valagad, és húzz… el… innen… a francba!

Hűha! Dog szerint csinos a valagam. Igaz, hogy megrémített, de nem volt csúnya fiú, szóval végül is kedvesnek találtam.

A terítéken levő problémára összpontosítottam, nagy levegőt vettem, és előreindultam. Az összes motoros felélénkült, vagy hogy pontos legyek, ugrásra készen állt, ezért nyomban megtorpantam.

– Nem Ginger küldött – mondtam Dognak.

– Addig menj, amíg türelmes vagyok veled – felelte.

– Nem, tényleg nem ő küldött. Darla járt nálam ma délelőtt, és teljesen kiborított. Ezt csinálta. – Felemeltem a kezem, és eljátszottam a lövést, bár a fegyver dörrenésének hangja közel sem sikerült olyan jól, mint Darláé, de ennek ellenére lendületesen folytattam. – Komolynak tűnt, ezért arra gondoltam, beugrom hozzád, és megnézem, minden rendben van-e Gingerrel.

– Semmi sincs vele rendben – vágta rá Dog. – Gingernek nagyon is rosszul állnak a dolgai.

Behunytam a szemem. Aztán felsóhajtottam. Hangosan sóhajtottam, és abban nagyon jó voltam, mivel a húgom gyakran késztetett sóhajtozásra, ezért nagy gyakorlatom volt benne. Aztán kinyitottam a szemem.

– Ha jól értem, ti ketten már nem jártok – vontam le a következtetést.

– Nem, bébi, már nem – erősítette meg a feltevésemet Dog.

A fenébe!

– Mit csinált már megint?

– Hidd el, nem akarod te azt tudni.

– Keresi a rendőrség?

– Valószínűleg.

Fürkészőn néztem rá.

– De nem amiatt van bajban, ugye? – kérdeztem aztán.

– Gingernek rengeteg baja van, de ha a rendőrség is keresi, az izgatja a legkevésbé.

– Klassz! – suttogtam.

– Erről van szó – biccentett Dog, aztán tekintete valahová mögém vándorolt.

Hátrafordultomban hallottam meg a mély, reszelős hangot.

– Ki ez?

Aztán megláttam. Nem szoktam a motoros hapsikkal foglalkozni, de ezért a fickóért komolyan a Harley-k felé tudtam volna fordulni. Elég magas volt. Széles és izmos, de ez utóbbiakra már nem lehetett azt mondani, hogy „elég”. Rengeteg tetoválás tarkította a karját és a nyakát, amelyeket persze azon nyomban szerettem volna közelebbről megvizsgálni, olyan szinten, hogy katalogizáljam és esetleg könyvet is írjak róluk. Hosszú és hullámos – de nem túl hosszú és nem túl hullámos – őszülő hajában egyelőre több volt a fekete hajszál. Kissé hosszú kecskeszakállát is ősz szálak tarkították, és oltári klasszul festett. Arcán többnapos borosta meredezett, de ez is jól állt neki. Kék szeme körül valósággal világítottak a barázdák a napbarnított bőrön. Csak két szóval tudtam volna jellemezni a fickót: dögös motoros.

– Helló – suttogtam, s a férfi tekintete Dogról rám villant, amitől egész testemben megborzongtam.

Aztán a két szem végigsvenkelt rajtam, mire újra libabőrözni kezdtem.

– Helló – morogta a mély, reszelős hang.

Újabb borzongás.

A mindenit!

– Tack, okés a csaj. Velem van – közölte Dog. Megtántorodtam, és amikor felé fordultam, azt kellett látnom, hogy kijött a pult mögül és felém tart.

– Az vagyok? – csodálkoztam, de Dog tekintete odaszegezett, ahol voltam, és szavak nélkül üzente: A francba, fogd be!

Befogtam, és visszafordultam Dögös Motoroshoz.

– Sheila tud róla? – kérdezte Dögös Motoros.

– Sheila? – néztem Dogra, aki ekkor már mellettem állt.

– Hány csaj kell neked? – kérdezősködött tovább Dögös Motoros.

– Ő nem a nőm, testvér, csak egy barát. És okés – felelte Dog.

– Rendben. Szóval, ki is ő? – erősködött Dögös Motoros, vagy más néven Tack.

– A neve Gwen – mondta Dog.

Tack rám nézett, és én megdermedtem.

Aztán figyeltem, ahogy megmozdul az ajka és a nevemet formálja.

– Gwen.

Újabb borzongás.

Mindig is kedveltem a nevem. Úgy véltem, szép név. De ahogy Tack kiejtette, egyenesen imádni kezdtem.

– Szóval, ki vagy te, Gwen? – fordult egyenesen hozzám.

– Én… hm, Dog egy barátja – mondtam.

– Ezt már megállapítottuk, drága – közölte. – Honnan ismered az emberemet?

– Gwen Ginger nővére – szólt közbe gyorsan Dog, és Tack hatalmas teste hirtelen megfeszült, ami olyan átkozottul ijesztő volt, hogy még levegőt venni is elfelejtettem.

– Mondd, hogy a pénzt hozta, testvér – suttogta Tack, s hangja ugyanolyan félelmetes volt, mint a testtartása, ha nem félelmetesebb.

– Ő és Ginger nincsenek túl jóban – magyarázkodott Dog. – Ahogy mondtam, a csaj okés. Rendes tag.

– Az ellenség testvére, Dog – sziszegte Tack.

Ohó, ohohó!

Nem akartam az ellenség testvére lenne, senki ellenségéé, de különösen nem ennek a fickónak az ellenségéé. Igaz, hogy dögös pasi, de ugyanakkor átkozottul félelmetes is.

Ideje, hogy tisztázzuk a dolgokat, de most rögtön.

Lekaptam a táskámat a vállamról.

– Ginger – morogtam a táskát kinyitva. – A zabszem a seggemben. Attól a naptól fogva utálom, hogy kopaszra nyírta a Barbie babáimat. Hároméves volt. Túl öreg voltam már a Barbie-khoz, de akkor is az enyémek voltak. Nem tudta volna békén hagyni őket? – Felnéztem Dogra, úgy folytattam: – Szerintem ilyet csak egy pszichopata csinál. Már akkor tudnunk kellett volna. Háromévesen ollóval hadonászik, felfordulást és összetört szívet hagyva maga után. – Tovább locsogtam, miközben megtaláltam a csekkfüzetemet, és toll után kutatva még kijelentettem: – Mindig, de mindig átkozott rossz kölyök volt.

Előrántottam a csekkfüzetet, kinyitottam, a tollam hegyét a lapra tettem és Tackre néztem.

– Rendben, mennyivel tartozik nektek? – kérdeztem ingerülten, egyáltalán nem örülve, hogy megint nekem kell Gingert kihúzni a bajból, különösen úgy, hogy ezúttal pénz és dühös motorosok is szerepeltek a képben.

Ekkor tűnt fel, hogy Tack már nem fenyegetően mered rám, inkább úgy fest, mint aki legszívesebben felkacagna. Jól állt neki.

Csakhogy én nem akartam a jóképűségével törődni, sem az arckifejezésével vagy bármi mással az arcán (sem a hajával, a tetkóival vagy a testével). Nem akartam mást, csak hazamenni, összedobni egy adag süteményt és megenni. Ennyi.

– Nos? – csattantam fel.

– Kétmillió-háromszázötvenhétezer-százhét dollárral – felelte Tack. Leesett az állam. A sötét szakáll övezte széles mosoly megérintett egy rejtett üreget az agyam mélyén, ő pedig befejezte a mondatot. – És tizenkét centtel.

– Ó, édes jó istenem! – suttogtam.

Tack még mindig mosolyogva biccentett a csekkfüzetem felé.

– Gondolod, hogy kifér egyetlen sorba, szépségem?

– Ó, édes jó istenem! – ismételtem.

– Kérsz szájból szájba lélegeztetést? – kérdezte Tack közelebb hajolva hozzám, mire hátráltam egy lépést, szorosra zártam az ajkaimat, és megráztam a fejem. – Kár – morogta, és elhúzódott tőlem.

– A húgom több mint kétmillió dollárral tartozik nektek? – kérdeztem suttogva.

– Aha – felelte Tack.

– Több mint kétmillió dollárral? – ismételtem meg a kérdést, csak hogy bizonyosságot szerezzek.

– Igen – erősítette meg Tack.

– Nem számoltad el magad véletlenül? – kérdeztem reménykedve.

Tack mosolya szélesebb lett. Aztán vastag, tetovált karját keresztbe fonta széles, izmos mellkasán, és megrázta a fejét.

– Talán ez valami külföldi pénznemben van, és megfeledkeztél róla. Például pesóban? – próbálkoztam.

– Nem nyert – vakkantotta Tack.

– Nincs ennyi pénzem – mondtam neki, bár szerintem ezt már úgyis tudta.

– Nagy újság, szépségem, de erre magamtól is rájöttem.

Nos, a jó hír az volt, hogy nem borította ki a szőrmeszegély, a rossz hír az, hogy a húgom több mint kétmillió dollárral tartozik neki.

– Azt hiszem, beletelik egy időbe, amíg ekkora összeget összeszedek – magyarázkodtam, majd így fejeztem be: – Talán egy örökkévalóságba is.

– De nekem nincs egy örökkévalóságnyi időm, drága – felelte Tack, és még mindig olyan szélesen vigyorgott, hogy nem lepett volna meg, ha felkacag.

– Rájöttem – motyogtam. A tollat meg a csekkfüzetet bedobtam a táskámba, és elvesztettem a fejem.

Úgy értem, megvolt rá az okom, hogy elveszítsem a fejem, és ennek az oknak neve is volt.

Ginger Penelope Kidd.

– Miért én? – néztem Dogra. – Miért? Csak ártatlanul megszülettem, erre hét évvel később puff, becsap a villám! Az isten egy pokolból szalasztott húggal ver meg. Túl nagy kérés lenne egy húg, aki együtt vihog az emberrel, és sminkelési titkokról sutyorászik vele? Olyan nagy kérés lenne egy húg, aki azonnal felhív, ha rábukkan a nagy kiárusításra, de előtte gondosan átvizsgálja a választékot, és még mielőtt más lecsaphatna rá, kivegye azokat a cuccokat, amelyekről tudja, hogy bombázó lennék bennük? Túl nagy kérés lenne egy húg, aki átjön az emberhez és vele együtt nézi a Hawaii-Five-0 felújított változatát, hogy együtt csorgathassák a nyálukat Steve McGarrett láttán, és együtt sóhajtozzanak, miért nincs egy Camarójuk? Olyan nagy kérés lenne? Tényleg olyan nagy? – fejeztem be kiabálva.

– Gwen, bébi, azt hiszem, le kéne higgadnod – dörmögte Dog, és esküdni mertem volna, hogy látom az arcán, azon tűnődik, leüssön-e, a saját érdekemben.

– Higgadjak le? – üvöltöttem. – Higgadjak le? – üvöltöttem ismét. – Ginger több mint kétmillió dollárral tartozik nektek, srácok. Levágta a Barbie babáim haját. Ellopta a drágaköves medálomat, amelyet a nagymama hagyott rám a halálos ágyán, és elzálogosította, hogy füvet vegyen rajta. Berúgott és a keze felfedezőútra indult a fiúm nadrágjában a hálaadásnapi vacsorán. A srác erkölcsös fiú volt, templomba járt, és Ginger akciója után – amely csak betetőzése volt a dolgoknak, mert előtte azon is rajtakapta, hogy kokót szippant a fürdőszobában – arra a következtetésre jutott, hogy a családunk őrült, valószínűleg bűnösen őrült, és egy héttel később szakított velem. Lehet, hogy erkölcsös volt, így visszanézve talán unalmas is, de kedveltem! – Ekkor már visítottam. – A fiúm volt!

– Szépségem! – szólított meg Tack. Felé pördültem, és megállapítottam, hogy betolakodott az intim szférámba.

Hátrabiccentettem a fejem.

– Mi van?! – kiáltottam rá.

Ujjai a nyakam köré fonódtak, és képét az enyémbe nyomva azt suttogta: – Higgadj le, bébi!

Belebámultam a kék szempárba, és nyomban megnyugodtam.

– Oké-zsoké – súgtam vissza.

A tekintete mosolygott.

A testem borzongott.

Mivel a keze még mindig a nyakamon volt, tudtam, ő is megérezte, és még biztosabb lettem benne, amikor ujjai mélyebbre vájtak a húsomba, és valami megvillant a tekintetében, amitől olyan helyen borzongtam meg, amelyet nem láthatott, de érezhetett. Nagyon is.

Ideje mennem.

– Eladhatnám a vérplazmámat vagy a vesémet, de nem nagyon hiszem, hogy az segítene, szóval, hm, hagyhatnám, hogy a húgom maga rendezze el ezt az ügyet? – kérdeztem udvariasan, s szerettem volna kiszabadulni az erős kéz szorításából, de nem mertem mozdulni.

– Senki sem fog zaklatni Ginger miatt – mondta halkan.

– Oké – feleltem.

– Vagy egyáltalán – folytatta.

– Hmm – dünnyögtem. – Oké.

Azért mondtam ezt, mert nem akartam, hogy bárki is zaklasson Ginger miatt vagy egyáltalán, mégpedig nagyon nem akartam.

Ujjai még erősebben mélyedtek a nyakamba, és egy kicsit meg is emelt, így már majdnem lábujjhegyen álltam, és az arca közelebb került hozzám. Jóval közelebb. Túl közel. Borzongtatóan közel.

– Nem hiszem, hogy vetted az adást. – Még mindig halk hangon beszélt. – Ha a Ginger teremtette trutyi felkavarodik és te is képbe kerülsz, csak említsd meg a nevem, oké?

Jaj, ne! Ez nem hangzott túl jól. Még rosszabbul hangzott, mint az, hogy az ember több mint kétmillió dollárral tartozik egy motoros bandának. Márpedig gyanítottam, hogy annál nem sok rosszabb létezik, de ha van ilyen, Ginger biztosan beletrafál.

– Hmm… ha ez az „oké” azt akarja jelenteni, hogy „oké, vettem az adást”, akkor a válaszom: nem, nem vettem az adást – feleltem őszintén, mert úgy véltem, Tack esetében az őszinteség a legjobb politika.

– Rendben, szépségem, arra akarok kilyukadni, ha valami kellemetlenséged támad, csak említsd meg a nevemet, mert az védelmet jelent neked. Most már érted?

– Ööö… értem valamelyest – mondtam –, de miért kerülnék kellemetlen helyzetbe?

– A húgod arénázott ott, ahol lakott, meg ott is, ahol nem lakott, gyakorlatilag mindenhol csak balhét hagyott maga után. Te pedig besétáltál ide és láthatóan fogalmad sem volt a dolgokról. Viszont jobb lesz, ha máshol nem bénázol, mert mások… – elhallgatott –, mások esetleg nem találnak olyan helyesnek, mint én.

– Oké – suttogtam, élvezve, hogy helyesnek talál, ugyanakkor megbánva, hogy nem az apámat hívtam fel, vagy nem ültem fel például az első Franciaországba tartó gépre. – Ha… ööö… meg kell említenem a neved… ööö, az mit jelent?

– Azt, hogy tartozol nekem.

Ó, te jó ég!

– Mivel?

Elvigyorodott, de nem válaszolt.

Ó, jaj nekem!

– Mivel? – ismételtem meg a kérdést.

– Majd, ha motorra kell pattannom, hogy kimentselek egy kínos helyzetből, akkor ezt is megbeszéljük.

– Biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz – jelentettem ki, s magamban gyors fohászt mormoltam, hogy így is legyen.

Tack vigyora tovább szélesedett.

Elengedett, de közben lekanyarította a táskámat a vállamról, s mielőtt egyet pislanthattam volna, már bele is túrt. Hagytam, hadd tegye. Egyszer már a keze közé kerültem, és egyáltalán nem voltam biztos benne, hogy szeretném, ha a dolog ismét megtörténne, mert nem tudtam, hogyan reagálnék rá, de abban biztos voltam, hogy a „rávetném magam” nagyon előkelő helyen áll a lehetőségek listáján. Az is egyértelmű volt, hogy könnyedén felülkerekedne rajtam egy, a táskámért folyó harcban, szóval inkább ráhagytam, hogy csináljon, amit akar. Abban a táskában tartottam a legjobb ajakfényemet, de ha Tack oda akarja adni valamelyik csajának, hát legyen, én kész vagyok átengedni.

Tack a mobilomat húzta elő, felnyitotta a fedelét, pötyögött rajta valamit, lecsukta, visszaejtette a táskába, aztán a táskát újra a vállamra akasztotta.

– Elmentettem neked a számomat, drága. Ha kell, használd. Ha nem kell, de használni szeretnéd, ne habozz. Vetted az adást?

Feljebb rántottam a táskát a vállamon, és bólintottam. Vettem az adást. Helyesnek tart.

Elnyomtam egy újabb borzongást.

– Örülök, hogy megismerhettelek, Gwen – mondta halkan.

– Igen – leheltem. – Viszlát. – Aztán megfordultam, és láttam, hogy Dog vigyorog rám. – Viszlát – mondtam neki is.

– Csá, bébi – felelte olyan hangon, amely arról árulkodott, hogy komolyan gondolja, tényleg találkozni akar velem máskor is, mire ismét kénytelen voltam elnyomni egy borzongást.

A mögöttem álló, hallgatag motoros srácokhoz fordultam, és láttam, hogy mind mosolyognak. Ezt ijesztőbbnek találtam, mint amikor a marconát játszották, de azért intettem nekik.

– Viszlát – mondtam.

Egy emberként szegték fel az állukat.

– Csá, bébi – hallottam.

Aztán eltűztem onnan a pokolba.

MÁSODIK FEJEZET

Rajtad tartom a szemem

Gondterhelten hajtottam haza.

Legelőször is ott volt a húgom, és az, hogy miért nem tagadtam én is ki, mint az apám és Meredith. Még csak nem is az édeshúgom. Csak a féltestvérem. Én ugyan sosem találtam a nappalimban, amint épp egy eszméletlen férfin furulyázik, de ennél rosszabbat tett velem, sokkal rosszabbat, ezért komolyan úgy véltem, fel kellene adnom, és hagynom az egészet a fenébe.

A sors kegyetlen fintora, hogy az apám elvette az anyámat, aki vad teremtés volt, aztán egy angyalt vett feleségül, és igazi pokolfajzatot sikerült összehozniuk.

Hároméves voltam, amikor az anyám elhagyott minket, de egyszer-egyszer visszajött, és olyankor remekül szórakoztunk. Nem sokra emlékszem, de arra igen, hogy olyan volt, mint a forgószél. Nem sokat törődött a renddel és a szabályokkal, de odáig volt a ragacsos ételekért, amelyekkel jó nagy felfordulást lehetett a konyhában csinálni, a szórakozóhelyekért és azért, hogy jól érezze magát.

Ez egészen addig így volt, amíg egy hétvégén, amelyet vele töltöttem, találkozott egy férfival, aki megtetszett neki… nagyon megtetszett. Magával hozta a szállodába, nekem meg adott egy maréknyi cukorkát, és kiküldött, hogy üljek le és várjam meg, amíg behív.

Az igazgató látott engem egy padon ülni, a lábamat lóbáztam, cukorkát szopogattam és álmodoztam, méghozzá olyan sokáig, hogy végül kihívta a rendőrséget. Mire a zsaruk kiértek, elkóboroltam, mert untam magam, és ők kerestek meg. Megmondtam a rendőrnek a telefonszámomat, amit az apám megtanultatott velem, és ők felhívták. Az apám értem jött, üvöltve veszekedett az anyámmal a szállodában, miközben anyám alkalmi pasija ordítva próbálta lecsillapítani őket, mert aludni szeretett volna. Ezután soha többé nem láttam az anyámat. Soha.

Egy ideig hiányzott, de nem ismertem túl jól, és különben is, abban az időben már Meredith is az életünk része volt.

Meredith csodálatos volt. A legszuperebb mostohaanya a világon. Kedves és szórakoztató volt, és szerette az apámat… nagyon. Ráadásul a sütisdobozban is mindig találtam valami finomat, és egy gyereknek, egy lánynak, akit addig az apja nevelt, aki minden tekintetben tipikus férfi volt, ez gyakorlatilag a tökéletességet jelentette.

Ő és apa összeházasodtak, és én voltam a koszorúslány, de nem szokványos koszorúslány. Meredith úgy vonult végig a padsorok közötti folyosón, hogy egyik oldalról az apjába karolt, a másik kezével az enyémet fogta. Az ő különleges napját a mi különleges napunkká tette. Ezzel a gesztussal ország-világ előtt kinyilvánította, hogy nem csupán azért vonul az oltár elé, hogy férjhez menjen a választott férfihoz, hanem azt is, hogy kész családot teremteni vele. Hatéves voltam, és sohasem felejtettem el, milyen különlegesnek éreztem magam, soha, a mai napig sem.

De ez volt Meredith. Nem ez volt az első alkalom, amikor azt éreztette velem, hogy különleges vagyok, és nem is az utolsó.

Aztán megszületett Ginger, aki olyan volt, mint az anyám, ezerszeresen is olyan.

Ez igazán kegyetlen játéka volt a sorsnak. Apának, Meredithnek és nekem.

A másik dolog, amin gondolkodtam, Tack volt. Azon, amit mondott, ahogy rám nézett, amilyen érzéseket keltett bennem.

Már rendszeresen lefeküdtem egy pasival, akinek nem tudtam a nevét. Egy férfival, akit alig másfél éve ismertem meg egy étteremben, hazavittem, lefeküdtem vele, életem legfantasztikusabb szexélményében volt részem, és szerencsére vagy sajnos függtem is tőle, ha jobban belegondoltam. Rendszeresen visszajárt, újra meg újra bebizonyítva, hogy az első alkalom nem véletlen volt, hanem az eljövendő jobb dolgok előzetese.

Még kulcsot sem adtam neki. Hogy hogyan jutott mégis be, legalább olyan rejtély volt, mint a neve. De bejutott. Nem minden éjjel jött, néha csak egyszer egy héten, néha kétszer, előfordult, hogy kihagyott egy hetet, sőt egyszer három hétre is eltűnt, amitől kitört a frász, majd attól jött rám a frász, hogy kitört a frász.

De mindig visszajött. Mindig.

A Titokzatos Ő-vel az életemben semmi szükségem sem volt azokra a gondokra, amelyeket Tack hozott bele. Rendben, szóval szerinte helyes vagyok, és az is egy pont a javára, hogy az ő nevét tudom, és ő is tudja az enyémet (amit a Titokzatos Ő-ről nem lehetett elmondani). De a húgom több mint kétmillió dollárral tartozik neki, és félelmetes alak.

Azt is mondta, hogy „mások” érdeklődésének középpontjába és „kellemetlen helyzetekbe” kerülhetek. Nem akartam bárki érdeklődésének is a középpontjába kerülni, és ami a kellemetlen helyzeteket illeti, teremtettem én magamnak épp eleget, lévén félig az anyám lánya. Nem volt rá szükségem, hogy Ginger belerángasson a saját trutyijába.

Végül pedig a Titokzatos Ő-mön tűnődtem. A látogatása utáni napokon mindig ezt tettem. Eltöprengtem azon, ugyan mi ütött belém, hogy nem küldöm el. Most viszont azon gondolkodtam el, hogyan lehetséges, hogy miután valószínűleg a világ legragyogóbb szeretője jár hozzám az éjszaka közepén, én mégis rámozdulok másra. Mióta találkoztam a Nagy Titokzatos Ő-vel, mindössze három randim volt, és egy szeretőm sem. Senki sem került még a közelébe sem annak a kevésnek, amelyet T. Ő-vel megéltünk, ennek következtében egyikük sem kapott lehetőséget egy második randira vagy második esélyre (igen, a Nagy T. Ő ennyire remek volt a csókolózásban is).

Totálisan elszúrta az életemet.

Nem. Ez nem igaz. Én voltam az, aki elszúrtam az életemet.

Ezen töprengtem, miközben leállítottam az autót a feljárón, lehajtott fejjel a házhoz sétáltam, a zárba csúsztattam a kulcsot és kinyitottam az ajtót.

Ha figyelmesebb vagyok, sem tudtam volna felkészülni arra, ami ezután következett.

Miután beléptem, az ajtó hangos csattanással csukódott be mögöttem. Aztán egy kéz nekilökött az ajtónak, megint csak hangos csattanással. Aztán egy férfi tolakodott a személyes terembe, teste keményen az enyémnek feszült, hozzányomva az ajtónak, és én belenéztem az ismerősnek tűnő fekete szempárba.

Eddig csak egyszer láttam világosban ezt a szemet. Amikor éjszakánként meglátogatott, sohasem kapcsolta fel a villanyt.

Teremtőm, már el is felejtettem, hogy milyen gyönyörű férfi! Még az álmodozásaimban sem volt ilyen gyönyörű.

– Mit csinálsz itt? – suttogtam.

– Te tisztára megőrültél? – morrant a képembe.

Döbbenten pislogtam a meglepő hangnem és dühös kérdés hallatán.

– Micsoda? – kérdeztem aztán.

– Csak úgy bemasírozni a Ride-ba, ahogy te tetted. Jézusom, őrült vagy?

Megint pislogtam. Először is, mert zavarban voltam. Honnan tudja, hogy a Ride-ban jártam? Másodszor, mert tovább mélyült a zavarom. Ő mit csinált ott fényes nappal? Harmadszor pedig az hozott leginkább zavarba, hogy tisztán láttam a hihetetlenül jóképű arcon, milyen borzasztó dühös rám.

– Ööö…

– Válaszolj, bébi! – követelte.

Juj! Félelmetesebb volt, mint Tack, Dog és az egész motorosbanda együttvéve.

– Gwen, azt mondtam, válaszolj – morajlott a mély hang.

Újfent pislogtam egyet.

– Te tudod a nevemet?

Rám meredt.

Aztán hátralépett, végigszántott rövidre nyírt, fekete haján, ugyanakkor a fejét is megrázta, de egyetlen pillanatra sem vette le rólam a szúrós tekintetét.

– Jézusom, bébi, te aztán nem akármilyen csaj vagy!

– Mi van? – suttogtam.

Csípőre tett kézzel ismét az arcomba hajolt.

– Igen, Gwen, tudom a nevedet. Gwendolyn Piper Kidd. Harminchárom éves. Önálló, szabadúszó szerkesztő. Időben befizeted az adót, a jelzálogtörlesztést és a számláidat. Egyszer mentél férjhez egy olyan pasihoz, aki nem tudta a farkát a nadrágjában tartani, és aki azóta már másik három nőt is elvett, és jelenleg is el van jegyezve, miközben a negyedik válását intézi. Az apád, Baxter Kidd, a hadseregben szolgált, jelenleg művezető egy építkezésen. Nős, a felesége Meredith Kidd, egy nagymenő válóperes ügyvéd titkárnője, aki mellékesen kihúzott abból a szarból, amibe a miatt a seggfej miatt kerültél. Camille Antoine-nal és Tracy Richmonddal szoktál lógni. Az előbbi a denveri rendőrségen ügyintéző, a másik mindenbe belekap, leginkább a kiskereskedelem területén. Troy Loughlint fűzöd, aki ölni tudna, hogy bejusson a bugyidba, amiről neked fogalmad sincs, ő meg nem elég tökös hozzá. A húgod a lúzer tökéletes megtestesítője. Túl sokat költesz ruhákra. Amikor elmész itthonról, túl sokat mutatsz magadból. És az egyetlen férfi, akivel az elmúlt másfél évben keféltél, én vagyok.

Leesett az állam, aznap már másodszor.

Becsuktam a szám, de ismét kinyílt.

Újra becsuktam, de amikor megint kinyitottam, azért tettem, hogy beszélni kezdjek.

– Hogyan lehetséges, hogy ennyi mindent tudsz rólam?

– Cukorborsó, tudom, kit kefélek – vágta rá, és én összerándultam, mintha megütött volna, mert a szavai pontosan úgy értek, mint egy ökölcsapás. Ő nem látta, jobban mondva, nem is figyelt rá, és folytatta. – Most pedig áruld el, mi a fenét képzeltél, hogy csak úgy besasszéztál a Ride-ba!

– Beszélnem kellett Doggal – magyaráztam, mivel nem tudtam választani abból az ezernyi dologból, amit mondani akartam.

– Beszélned kellett Doggal – ismételte.

– Igen – feleltem.

– Bébi, eddig láthatatlanul hajóztál, de most úgy ki vagy világítva, mint egy átkozott világítótorony.

– Az meg mit jelent? – akartam tudni.

– Azt, hogy megszívtad.

Erre már én is dühbe gurultam, ha kissé későn is.

– Oké. – Elléptem az ajtótól, és kihúztam magam. – És az mi a fenét jelent?

– Gondolom, te is tudod, hogy a húgod egy szemét alak.

Joggal mondhatjuk, hogy Ginger egy szemét alak. Apám, Meredith vagy én is joggal állíthatunk ilyet. Még Tack vagy Dog is megúszhatja, ha így beszél róla, elvégre ők azok, akiknek Ginger több mint kétmillió dollárral tartozik.

Az az illető viszont, aki nem mondhatott róla ilyet, ott állt előttem, a férfi, akivel intim viszonyban voltam, de most láttam először az arcát napvilágnál. És akiről csak most kezdtem felfedezni, hogy egy hatalmas seggfej!

– Ne nevezd Gingert szemét alaknak!

Magasba szökkent a szemöldöke. A pasi átkozottul jóképű volt spanyol vagy olasz ősökre utaló barna bőrével, fekete szemével, erős állával, sűrű, rövid, fekete hajával, finom metszésű arcvonásaival, s hasonlóan finoman kidolgozott testével… és az összhatás hihetetlenül bámulatos volt. De ott és akkor engem még rosszabbul érintett, hogy még ennél is dögösebb, lélegzetelállítóan jóképűbb, amikor így, hitetlenkedve felvonja a szemöldökét, mintha csak azt gondolná, hogy nem vagyok normális.

– Azt mondod, nem is tudsz róla, hogy a húgod szemét alak? – kérdezte.

– Nem, azt mondom, hogy te nem hívhatod szemétnek. Én mondhatom rá, hogy szemét, de te nem.

Néhány pillanatig komoran rám meredt.

– A kurva életbe! – morogta aztán.

– Azt hiszem, végeztünk – jelentettem ki, és nyúltam a kilincs után, de hirtelen a nagy, izmos, kivételesen meleg test által ismét az ajtóhoz szegezve találtam magam. Keze kétoldalt a fára tapadt a nyakamnál, hüvelykujjával megemelte az állam, arra kényszerítve, hogy felnézzek rá.

– Ó, nem, cukorborsó, még nem végeztünk – suttogta ijesztő hangon, s vigyáznom kellett, nehogy ismét leessen az állam, mert újfent félelmetesebb volt, mint egy fél tucat motoros tag, és ezt főként azzal tudta elérni, hogy a hüvelykujja az állam alatt volt.

– Lépj hátrébb! – követeltem, és roppant elégedett voltam magammal, amiért nem remegett a hangom.

Ő meg sem hallotta, és tapodtat sem moccant.

– A húgod vett magának egy csomó szart, aztán még többet, de azzal sem elégedett meg, és még annál is többet vett. Sikerült néhány nagyon komoly embert felbosszantania. A legjobb esetben az lesz a vége a dolognak, hogy kinyírják. Tudom, hogy ki nem állhatjátok egymást, és azt is, hogy ennek ellenére kellemetlen ezt hallani, de ettől még nem lesz kevésbé igaz.

– Lépj hátra! – ismételtem, de ő továbbra sem vett róla tudomást.

– Amikor Darla megjelent a küszöbödön, az lett volna a leghelyesebb, ha becsukod az ajtód és a füled is az előtt a szemét előtt, és visszamész a munkádhoz. De nem, te nem azt tetted. Elmentél a Ride-ba, magadra irányítottad Tack figyelmét, márpedig hidd el nekem, bébi, nem akarod, hogy Tack rád figyeljen. És azzal, hogy felhívtad magadra a figyelmet, belekerültél egy csomó olyan ember látókörébe, akikről még azt sem akarod tudni, hogy egyáltalán léteznek. Kész. Mostantól a húgod problémái nem léteznek számodra. A húgod nem létezik többé számodra. Mostantól lehajtott fejjel mászkálsz, okos leszel, és távol tartod magad a bajoktól. Ami azt jelenti, hogy csak azzal foglalkozol, amit tudsz, akit ismersz és ahol ismerős vagy. Nem térsz el a megszokott napirendedtől. Megértetted?

– Honnan tudod, hogy Darla itt járt?

Összevonta a szemöldökét, mégpedig oly módon, hogy attól félelmetesnek és félelmetesen türelmetlennek látszott.

– Csak hogy tudd, cukorborsó, rajtad tartom a szemem.

– Rajtam tartod a szemed?

– Az enyém vagy, tehát rajtad tartom a szemem.

Erre én is összevontam a szemöldököm.

– A tiéd vagyok?

– Elvégre keféllek, nem, bébi?

Ez kétségtelenül így volt. Az arcát ugyan nem láttam, de ez nem jelentette azt, hogy nem is beszélt. Ellentmondást nem tűrően viselkedett az ágyban, és mély hangját bárhol felismertem volna.

– Rendben – kezdtem –, talán eljutottunk arra a pontra, hogy meg kellene beszélnünk a kapcsolatunkat.

– Akkor felvilágosítalak, Gwen, hogy az ok, amiért így működik a kapcsolatunk, hogy soha ne kelljen a kurva időmet olyan szarságokra vesztegetni, mint a kapcsolatunk megbeszélése.

Ó, a francba! Kezdtem komolyan dühös lenni.

– Szerintem most először hátrébb kellene lépned, aztán pedig el kellene menned – mondtam neki.

– Szerintem meg először meg kellene erősítened, hogy felfogtad, amit mondtam neked, és azután majd elmegyek.

– Remek. Felfogtam, amit mondtál, most pedig… menj! – csattantam fel.

Nem mozdult, és sötét tekintete sem eresztette el az enyémet.

– Halló, van itthon valaki? – szóltam rá. – Vettem a szavaidat. Most menj!

Hirtelen felmelegedett a tekintete, és hüvelykujja oldalra mozdult, végigsimítva az áll vonalát.

– Bepipultál – jegyezte meg halkan.

Ezt most komolyan gondolja?

– Ööö… igen – hagytam jóvá.

– Ne dühöngj! – parancsolt rám.

Nem, egészen biztosan nem gondolja komolyan.

– Nem te mondod meg, hogy dühös legyek-e.

– Bébi, tényleg azt hiszed, hogy nincs jobb dolgom, mint itt lenni?

Ó, teremtőm!

Tényleg fel tud robbanni egy ember feje? Mert én abban a pillanatban úgy éreztem, hogy az enyém mindjárt felrobban.

– Akkor talán máris indulnod kellene – javasoltam éles hangon.

– A lényeg, hogy most itt vagyok.

– Nos, igazán gyűlölöm, hogy ezt kell mondanom, de voltak olyan látogatásaid, amelyeket ezerszer jobban élveztem.

Erre elvigyorodott, s a látványra megszűnt dobogni a szívem.

Soha, egyszer sem, még azon az első éjszakán sem láttam mosolyogni, és ha rendesen szép volt, mosollyal az arcán egyenesen elkápráztató.

Édes istenem, ennek az embernek két gödröcskéje van.

Kettő!

– Tényleg nem érted, hogy én miért vagyok pipa? – kérdezte még mindig mosolyogva.

– Nem, arra pedig sosincs jó mentség, ha az ember seggfejként viselkedik, szóval, ha tényleg ennyire elfoglalt vagy, engedd meg nekem, hogy ne raboljam tovább az idődet, és egyszerűen csak menj el.

– Nagyon elcseszted ma, Gwen – mondta.

– Azt hiszem, ezt elég világossá tetted, bébi – jegyeztem meg epésen.

Valami oknál fogva a melegség elmélyült a szemében.

– Ne hívj bébinek, amikor pipa vagy, cukorborsó – súgta figyelmeztetően.

– Te pedig egyáltalán ne hívj engem cukorborsónak, bébi – vágtam vissza.

– Akkor hívsz bébinek, amikor keféllek – mondta, s én nem tudtam eldönteni, hogy ez most kérés vagy visszaemlékezés, de valószínűleg mindkettő.

– Nos, arra várhatsz, amíg az még egyszer megtörténik.

Tovább melegedett a tekintete, lassan már perzselővé vált, miközben hüvelykujja ismét az államat cirógatta. Megpróbáltam elhúzni a fejemet, de erősödött a szorítása, mire abbahagytam a kísérletezést.

– Nem kellene olyasmivel fenyegetőznöd, amit úgysem tudsz betartani – tanácsolta még mindig halk, gyengéd hangon.

– Hányszor kell még, hogy felszólítsalak a távozásra? – kérdeztem válaszul, de ő meg sem hallotta.

– Be szoktam fejezni a dolgokat.

Ezt már egészen biztosan nem gondolja komolyan!

– Azt mondják, a változás üdvös dolog az életben. Üdítő tapasztalat, kiélesíti az ember érzékeit.

– Ne erőltesd ezt a marhaságot, Gwendolyn – figyelmeztetett. – Nem tetszenének a következmények.

– Hogy hívnak? – kérdeztem vakmerően.

Rám nézett, és felemelt.

– Hívj bébinek.

– Hogy hívnak? – ismételtem.

– Néha édesemnek – folytatta.

– Mi… a… neved? – akartam tudni.

– De jobban kedvelem a bébit.

Égnek emeltem a tekintetem.

– Istenem! – csattantam fel, ugyanakkor nagyot dobbantottam. Észrevettem, hogy a kezem a derekán van, mire hátralöktem.

Meg sem rezdült.

Újra ránéztem, és azonnal rájöttem, hogy hibát követtem el, amikor láttam, hogy az egyik keze eltűnt, és a szája a nyakamnál jár, ajka a fülem mögé tévedt, és a következő pillanatban a nyelve a bőrömhöz ért.

A testem, bár én nem engedtem meg neki, tetőtől talpig remegni kezdett.

Ekkor a fejét elhúzta a nyakamtól, egyenesen az arcomba nézett, és keze visszatért az államra.

– Igen – suttogta.

Aztán félretolt az ajtó elől, és mint a természet tréfája, az egyik pillanatban még ott volt, a másikban már sehol.

A csukott ajtóra bámultam, aztán az ablakhoz léptem, kinéztem, és láttam, hogy valóban eltűnt.

Hátat fordítottam az ajtónak, és a nappaliban levő rendetlenségre meredtem.

És arra gondoltam, biztosan megérezte a remegésemet.

HARMADIK FEJEZET

A nagy felismerések napja

A házam valaha régi tanyaház volt, amelyet szántóföld vett körül, manapság azonban a szomszédságban sokkal újabb házak állnak, amelyeket úgy körülbelül az utóbbi ötven évben építettek Denver határához közel.

Ha az ember egyszer átsétált a szuper festett üvegablakokkal ékeskedő, szűk előszoba-folyosón, a nappaliba jutott, amely a ház frontjának teljes hosszában húzódott. Közvetlenül mögötte jobbra, az üveg tolóajtó mögött bújt meg az ebédlő vagy odú, de ma már semmi sem volt ott, csak az üres tér. Balra lengőajtó vezetett a nagy konyhába. Az emeleten három hálószoba volt, az egyik meglehetősen kicsi, abból lett az irodám, és egy óriási fürdőszoba.

Az apám addig nem engedett beköltözni, míg Rickkel, a haverjával helyre nem állították a fürdőt. Azt mondta, azért, mert a padló olyan rossz állapotban van, hogy bármikor beomolhat a kád alatt. Azt hittem, csak felfújja a dolgot, mert nem tetszett neki a házam, és a mai napig utálja. Ezzel együtt fogalmam sincs, miért hittem ezt, hiszen az apám nem az a fajta ember volt, aki felfújja a dolgokat. Ezért nem kellett volna csodálkoznom azon, hogy amikor elkezdték a munkát a fürdőszobában, a kád alatt valóban beomlott a padló.

Így aztán az apám helyrehozta a fürdőszobámat, természetesen csak azután, hogy megjavította a padlót, és most igazán pazar volt a karmos lábakon álló káddal, a talpas mosdóval, a fűtött törülközőtartóval, meg a többi cuccal. Apám a hálószoba és az iroda padlójának fadeszkáit is kijavította, és mindkét szobában leglettelte a falakat. Meredith és én kifestettük a hálószobámat, és Meredith csúcsszuper vászonrolót készített a hálószoba és az iroda ablakaira. Tracy barátnőmmel kifestettük a dolgozószobát. Aztán elérkezett a felújítás szórakoztató része: a berendezés, miközben apám átköltözött a konyhába, amelyen Troyjal dolgoztak. A munkálatok öt hónapig húzódtak, mert más dolgok is elvonták a figyelmüket, olyanok, mint például a saját életük, vagy a földszinti mosdóm csapja, amelyet nem lehetett elzárni, a beázó tető, a hálószobám nem működő villanykapcsolója, az elromló kazán, és ehhez hasonló dolgok.

De mostanra a konyha egyenesen fantasztikus volt: vajszínűre festett szekrények; hatalmas, ütött-kopott, igazi falusi faasztal középen, körülötte hat szék; faborítású konyhapultok; mesés berendezés, amelynek minden tagját apa szállította nekem olcsón, mert a vállalatán keresztül szerezte be, és mert szépséghibás termékek voltak, de olyan helyen, ahol amúgy sem lehetett látni. Hirtelen szeszélyes ötlettől vezérelve rendeztem be a konyhát falusi módra. Nem mintha falusi lány lettem volna, még véletlenül sem, de a konyha egy régi tanyaház konyhája volt, úgyhogy megkövetelte a falusi stílt, és voltak idők, amikor megengedtem magamnak, hogy szeszélyes legyek.

Szóval miután T. Ő elment, a konyhába sétáltam, kikevertem a keksztésztát, aztán a tálat, a kanalat és egy csésze kávét az asztalhoz vittem, és felkaptam a telefonomat.

Aztán csak ültem, egyik lábam a padlón, a másik magam alá húzva a széken, és meredtem a készülékre.

Camille-t kellene felhívnom. Ő nem lacafacázik, nyíltan kimondja, amit gondol. Okos, a világ dolgaiban jártas és helyén van az esze. Camille Leóval él, aki zsaru, és már öt éve együtt vannak. Jó a kapcsolatuk, szeretetteljes, mégis nagy kihívásokat magában rejtő, mivel mindkettőjüknek meglehetősen heves a vérmérséklete. De ha valaha is szakítanak, az olyan lesz, mintha Goldie Hawn és Kurt Russell szakítanának, azaz annak a tanújele lenne, hogy hamarosan bekövetkezik a világvége.

Camille azonban mindent tudott T. Ő-ről, és úgy vélte, némileg hibbant vagyok és némileg őrült, mert hagyom, hogy az éjszaka közepén járjon hozzám, amikor még a nevét sem tudom. Rendszeresen elmondja, hogy amikor a pasi legközelebb jön, először is rúgjam tökön, aztán meg hívjam a rendőrséget.

Hmm.

Tracyt is felhívhatnám. Tracy romantikus lélek, de ő nem nyílt. Inkább hagyná, hogy megkínozzák, mintsem valami olyat mondjon, amiről tudja, hogy megbánt vele. Tracynek három fiúja is van, és mindegyik seggfej, de ennek ellenére sem küldi el őket, mert egyszerűen nem olyan a természete. Mielőtt megunta és továbblépett volna, amit egyébként Tracy gyakran megtesz, egy csomó szar munkát végzett, mert az én édes Tracym egy tutyimutyi alak.

Tracy is imádta a T. Ő gondolatát. Meg volt győződve róla, hogy a rejtélyes pasas egy szép napon majd felkapcsolja a villanyt, a tenyerébe fogja az arcomat, és azt mondja, felkelt a nap és csakis velem lehet fényes, nyomban feleségül vesz, és hercegnőként bánik velem életem végéig. Még másfél év után is szilárdan hitte, hogy ez bekövetkezik, és egyetlen pillanatra sem kételkedett benne, hogy nem így lesz. A Titokzatos Ő legutóbbi látogatásáról hallva biztosan táncra perdülne elragadtatásában. Sohasem látná a férfit olyannak, amilyen valójában: ostoba, erőszakos és roppant idegesítő seggfejnek.

Troyt nem hívhattam, mert azok után, amiket T. Ő mondott róla, meglehetősen beparáztam miatta. Troy mindig is csak Troy volt. Troy már az előtt is ott volt nekem, mielőtt Tracyt és Camille-t megismertem. Troy már az előtt is ott volt nekem, hogy Scott Leightonnal találkoztam, férjhez mentem Scott Leightonhoz, és Scott Leighton összetörte a szívem. Troy barát volt, és a gondolat, hogy be akar jutni a bugyimba, majdnem jobban megijesztett, mint minden más, ami aznap történt velem.

Bámultam a telefont, és belekanalaztam a csokis keksz masszájába.

Aztán bekaptam a tésztát, a kanalat a tálba ejtettem, felvettem a telefont, és meghoztam az első okos döntést azóta, hogy T. Ő az előző éjjel megérintette a derekamat.

Tárcsáztam, nagyot nyeltem, és a kagylót a fülemhez emeltem.

– Mi újság, csajszi? – hallottam Camille hangját.

– A Nagy T. Ő itt járt az éjjel.

Csend. Nem, síri csend.

Aztán: – Figyelj, csajszi…

Aztán semmi.

– Ma megint itt járt. Már itt volt, amikor visszajöttem, mert el kellett mennem elintézni valamit, és csak kábé húsz perccel ezelőtt távozott.

Még nagyobb csend, még síribb, mintha a világ minden hangját, zaját beszippantotta volna valami vákuum.

– Cam? – próbálkoztam megtörni a csendet.

– Csak húsz perccel ezelőtt ment el? – kérdezte ő.

– Aha.

– Fényes nappal jött?

– Aha.

– És nem lobbant lángra a bőre, vagy ilyesmi? – faggatózott tovább.

– Nem – feleltem mosolyogva.

– Mi történt?

És akkor rázúdítottam mindent, ami az előző éjszaka óta történt, Darlától kezdve Dogon és Tacken át egészen a Nagy T. Ő meglepetéslátogatásáig, a vele folytatott bájcsevejig és kapcsolatunk határainak kedves meghatározásáig.

– A francba! – morogta Camille, amikor befejeztem.

– A francba mit? – érdeklődtem.

– Figyu, hallottam Kane Allenről, alias Tackről, a Chaos motorosklub főnökéről. És tudom, hogy nem akarsz odamenni. A pletykák szerint azzal töltötte ki a büntetését, hogy megpróbálta megtisztítani a klubot, de a takarítás azoknak a fiúknak nem ugyanazt jelenti, mint a lakosság többi részének. Okkal hívják magukat káosznak, és azok a fiúk nem olyanok, mint a többi fiú. Nincs meg bennük az az erkölcsi szűrő, ami a többi emberben ott van. Nem a törvény és a rend világában léteznek, hanem a túlélésében, ahol csak az ösztönök számítanak. Azok állatok, Gwen, és hidd el, ez nem valami átkozott vicc.

Ó, magasságos egek!

– Nos, ami azt illeti, nem azért mentem, hogy randit beszéljek meg vele – emlékeztettem Camet.

– Ne is gondolj ilyesmire. Soha! Ha egyszer belépsz abba a világba, nincs visszaút. Felfogtad?

Juj!

– Félelmetes volt, Cam, nem fogok még egyszer odamenni – biztosítottam.

– Istenem, remélem is, hogy nem – mondta olyan hangon, mintha nem hinne nekem. Na persze, amikor megismerkedtünk, éppen a válási hercehurca kellős közepén voltam, szóval mindent tudott Scottról, aki jó pasi volt ugyan, de egy nagy farok. És a Titokzatos Ő-ről is tudott mindent, aki szintén jó pasi volt, még jobb, mint Scott, és ma bizonyította be, hogy ő is Scott fajtája, pontosabban egy seggfej.

– Beszélek Leóval, és meglátjuk, mit tehetek érted, csajszi – folytatta Cam. – Azt az egyet azonban elmondhatom a te Titokzatos Ő-dről, hogy most jó tanácsot adott. Húzd meg magad. Ginger olyan ösvényre lépett, amely komoly bajhoz vezet, és úgy tűnik, a baj már rá is talált. – Hallottam, hogy nagy lélegzetet vesz, és tudtam, ez mit jelent. Olyan mondanivalója van, amelyről tudja, hogy nem fog tetszeni nekem. Camille ugyan nyersen őszinte tudott lenni, de ez nem azt jelentette, hogy ne lett volna lelke. Volt neki. A leggyengédebb. Épp ezért, amikor folytatta, azt nagyon gyengéden tette. – Tudom, hogy Ginger Kidd a húgod, de ő sohasem törődött vele, kit ránt magával, és képes lenne bárkit odadobni prédának, csak hogy megvédje azt a vézna, csontos seggét. Bajban van, és ha csak a leghalványabb gyanúja is támad, hogy téged bármi módon kihasználhat, meg is fogja tenni. Habozás nélkül.

Ez pontosan így volt.

– Ez az a pillanat, amikor hivatalosan is megtagadom őt – jelentettem ki.

– Végre! – morogta Cam.

– Hívj fel, miután beszéltél Leóval – kértem.

– Gwen!

– Igen?

– A Titokzatos Ő-dről is fogok beszélni vele.

Jaj, ne! Az ördögbe is, ne! Apa és Meredith semmit sem tud T. Ő-ről. Troy sem. És Leonard Freeman sem. Csak ketten tudtak a Titokzatos Ő-ről: Camille és Tracy, őket pedig megeskettem, hogy titokban tartják T. Ő létét.

Ez sokat elárult arról, hogyan éreztem T. Ő-vel kapcsolatban, nevezetesen szégyelltem azt, amit teszek, és azt is, amiért teszem. A tett inkább utalt egy kétségbeesett emberre vagy egy ringyóra, két olyan dologra, amilyennek egy lánynak nem szabadna lennie. Soha! Szerettem apát, Mereditht, Troyt és Leót. Nem akartam, hogy ezek az emberek kétségbeesett ringyónak higgyenek.

– Gwen – kezdte Cam.

– Ne, Cam, ne! Ne beszélj Leónak a Nagy T. Ő-ről! – mondtam határozottan.

– Rendben, csajszi, figyelj rám – mondta ő is határozottan. – Ez a pasas át tud jutni a bezárt ajtón. Volt képe nyomozni utánad, és figyeltet. Most, hogy már tudom, abban is biztos vagyok, hogy a fickó benne van a rendszerben, és ha benne van a rendszerben, akkor Leo azonosítani tudja.

– Lehetséges, hogy így van, de nem akarom, hogy Leo azonosítsa.

– Miért? – kérdezte Cam, és a hangján hallatszott, hogy kezd türelmetlen lenni. – Az a fickó nyomozott utánad.

– Az is lehetséges, de ma van a napja, hogy hivatalosan megtagadom a húgomat, és hivatalosan véget vetek az elcseszett nem-kapcsolatomnak a Nagy Titokzatos Ő-vel. Vége. Egyszer s mindenkorra.

Újabb csend.

Aztán: – Komolyan?

– Komolyan, Cam! – kiáltottam. – Meséltem, hogyan beszélt velem. Azt is meséltem, mit mondott a kapcsolatunkról. Nyomozott utánam. Mindent tud rólam. Azt mondja, csak ő vethet véget a dolgoknak. A nevét sem árulta el! Ez a helyzet már akkor is gáz volt, amikor még azt hittem, ennél rosszabb is lehetne, de a mai jelenet felnyitotta a szemem. Vége.

– Remélem, hogy tényleg így van, csajszi – szólalt meg végre Cam hosszas hallgatás után. – Mondtam már korábban is, és most is csak azt mondom. Rengeteg dögös pasi rohangál a világban, aki nem a rohadt seggfej kategóriába tartozik, és nem csak arra használna téged, hogy elélvezzen. Azok a pasik tudják, hogyan kell bánni egy nővel, és te is megtalálod a hozzád valót, bébi, de ezt csak úgy teheted meg, ha lekoptatod azt a fazont, aki nem rendesen bánik veled.

Tessék, ez Camille Antoine, a nyersen őszinte. És Camille Antoine, az okos lány, akinek helyén van az esze.

– Nos, ma volt a nagy felismerések napja. Ginger és a Nagy T. Ő már a múlté – jelentettem ki ünnepélyesen.

– Halleluja – örvendezett Cam.

Tíz perccel később befejeztük a beszélgetést. Utána csak ültem az asztalnál, a csokis kekszmasszát kanalaztam, s miközben ettem, a telefont néztem, és reméltem, hogy véghez is tudom vinni a nagy elhatározásomat.

Aztán felvettem a telefont és Tracyt hívtam.

NEGYEDIK FEJEZET

Baseballütő vagy feszítővas

Hallottam a csörömpölést és felriadtam, testemben szétáradt az adrenalin, amitől bőröm és ujjaim bizseregni kezdtek.

Valaki volt a házban.

Füleltem, egy hangot sem hallottam, de tudtam. Tudtam.

A Nagy Titokzatos Ő sohasem csapott zajt. Még ha valamit át is raktam a lakásban, vagy valami munka folyt, ő nesztelenül mozgott és kikerülte az akadályokat, mintha még a sötétben is látná őket.

Ő nem csörömpölhetett. Ő sohasem csörömpölt.

Megfordultam, hogy a telefonért nyúljak, s közben fegyver után sóvárogtam. Bárcsak lenne valami fegyverem! Legalább egy baseballütő. Valami, amitől nem érezném magam ilyen védtelennek. Ilyen egyedül. Bármilyen lélektelen tárgynak tudtam volna örülni, feltéve, hogy képes sérülést okozni.

Felkaptam a telefont, és a kilenc-tizenegyet hívtam.

– Kilenc-tizenegy, milyen vészhelyzetben van?

– Gwendolyn Kidd vagyok – suttogtam. – A Vine három-harminckettő alatt lakom, és betörtek a házamba. Itt vannak bent, a házban. Küldjön valakit. Most leteszem, és ne hívjon vissza. Ez nem átverés.

Kikapcsoltam a telefont, az ágyra dobtam, és visszafordultam a másik oldalra, a hógömböm felé. Szerettem azt a hógömböt. Egy Rosina Wachtmeister hógömb volt, benne egy boldog cicával, az alján virágok táncoltak, és ha az ember megfordította és megrázta, csillámpelyhek kavarogtak a cica körül.

És ha arra használom, hogy fejbe kólintsak vele valakit, akkor az nem tud majd megerőszakolni.

Felkaptam a gömböt és lábujjhegyen a szoba túlsó végébe futottam, vállamat a falhoz nyomtam, és az ajtóra meredtem.

A szívem olyan hangosan dobogott, hogy ott lüktetett a fülemben, egész testem éber volt, minden porcikámat éreztem. Halálra voltam rémülve.

Valakik voltak odakint. Nem hallottam őket, de érzékeltem a jelenlétüket.

Aztán meghallottam. Lépések hangja a folyosón.

Óédesistenem, óédesistenem, óédesistenem!

Próbáltam felidézni, mennyi idő alatt kell a rendőröknek a helyszínre érniük. Hét perc jutott eszembe, bár azt nem tudtam, ez-e a helyes szám.

Nekem nem volt hét percem. Az a valaki már nagyon közel járt.

Nesztelenül az ajtó felé osontam, közben egyetlen pillanatra sem vettem le róla a tekintetemet. Majdnem teljesen zárva volt. Azért szoktam rá erre, hátha így meghallom, amikor a Nagy Titokzatos Ő jön. De nem zártam be teljesen. Résnyire nyitva hagytam. Nem volt hangos ajtó, de azért nyikorgott.

A Nagy Titokzatos Ő-nél azonban soha.

Az első dolog, amit megláttam, egy zseblámpa fénye volt, nem túl erős, csak egy LED. Aztán egy kéz árnya tűnt fel, egy férfikézé, majd az ujjak, az ujjbegyek megérintették az ajtót, és lassan kitárták.

Levegőt sem mertem venni. Nem akartam, hogy meghallja. Ha már összetöröm a Wachtmeister hógömbömet a fején, azt akartam, hogy megérje.

Felemeltem a hógömböt, az ajtó közben tovább nyílt.

Aztán meghallottam a szirénákat.

Köszönöm, istenem!

A kéz megdermedt, aztán eltűnt. A lépések sietősre váltottak, hallottam, ahogy tompán puffannak lefelé a lépcsőn.

Aztán semmit sem hallottam.

Háttal a falnak fordultam, lecsúsztam a padlóra, és magamhoz öleltem a boldog cicás hógömbömet.

A konyhában ültem, tekintetem a nappaliba révedt.

Mindkét sarkam a széken volt. A vagány, kávébarna, pihe-puha, rövid denevérujjú hálóköntösöm volt rajtam. Tudom, hogy a köntösök általában nem számítanak szexinek, de ez kivétel volt, mert a megfelelő helyeken nagyon is a testre tapadt. A köntös bombázó volt, és kifejezetten olyan alkalmakra szolgált, amikor az ember otthonát váratlanul elöntik a macsó zsaruk.

Őket bámultam. A nappalim tele volt macsó zsarukkal. Körbe-körbekeringtek a szobában nyomokat keresve, közben meg-megálltak az asztalnál, hogy belekanalazzanak a csokis kekszes tálba, amit a frigó mélyéről ástam elő nekik.

A bejárat melletti ablak üvege be volt törve, ezt nem hallottam, és a nappaliban is eltört egy lámpa, ez volt az, amit meghallottam.

Ezen kívül más kár nem esett, és semmi sem hiányzott, ezt mint a legilletékesebb közöltem is a rendőrrel, aki végigjárta velem a házat.

De nem fogadták el a bejelentésemet. A két rendőrből négy lett, a négyből hat, aztán hirtelen nyolcan lettek, és azt mondták, meg kell várnom, amíg a nyomozó is megérkezik.

Nem rajongtam a rendőri eljárásért, és egyáltalán nem örültem (tekintve, hogy dupla-tripla-extra módon be voltam csinálva), hogy ennyire komolyan veszik a dolgot, és egy halom zsarut küldtek őrködni a nappalimba, akik csokis kekszmasszát ettek, és még egy igazi nyomozó is idetart, hogy beszéljen velem. Mindazonáltal semmit sem vittek el, s bár hívatlan látogatóm egyenesen a hálószobámba tartott, és gyanítottam, hogy nem a Wachtmeister hógömbömért jött, az egész közönséges betörésnek tűnt, amivel az egyenruhás zsaruk gond nélkül boldogulnak.

Szóval úgy véltem, hogy valami készül, és hogy ezt a valamit Ginger Kiddnek hívják.

Hirtelen mozgolódás támadt a nappaliban, mintha valami érdekes történt volna. Valaki jött, és öt másodperc múlva ott is volt.

Rábámultam.

Most komolyan, ez valami oltári nagy vicc?

Az ajtóban egy férfi állt, egy magas férfi. Barna haj, sötétbarna szem, szögletes áll. Haja sűrű volt, és a bőrdzseki gallérjánál kissé göndör. Tekintete érzelemmel teli. Az álla erős. A sötétbarna bőrdzseki alatt csokibarna garbót viselt, farmert, szuper övet, csizmát, és a szuper övről egy jelvény lógott le. Kétségem sem volt felőle, hogy ő van a Denveri Rendőrség emberei naptár borítóján. Holnap az lesz az első dolgom, hogy veszek belőle egyet.

Miért történik ez? Miért? Mit tettem? Huszonnégy órán belül három dögös pasival találkoztam, de mind a három nem lehet az enyém. Az első félelmetes volt, és valószínűleg bűnöző, de az biztos, hogy egy antiszociális motoros banda főnöke, szóval ő szóba sem jöhet. A másik félelmetes volt, titokzatos és seggfej, szóval ő sem játszik. Ez itt nem volt félelmetes, inkább pompás példánya a férfinemnek, viszont ő volt az, akit az ügyemre ráállítottak, ami azt jelentette, hogy valószínűleg nem szabad az áldozattal, azaz velem közelebbi kapcsolatba kerülnie, tehát ő is kiesett.

Nem emeltem fel a fejem a térdemről, és ő sem vette le a tekintetét rólam, miközben besétált a konyhába, fogott egy széket, és szembefordította velem, nem túl közel, de nem is távol, és letelepedett rá. Tekintetét folyamatosan rajtam tartva előredőlt és a térdére könyökölt.

– Gwendolyn Kidd? – kérdezte kellemes, mély hangon.

Állammal a térdemen bólintottam.

– Mitch Lawson nyomozó vagyok.

Mitch Lawson nyomozó. A mindenit! Remek név.

– Ez tökéletes név egy zsarunak – mondtam neki halkan, államat továbbra is a térdemre fektetve.

A férfi kissé felvonta a szemöldökét. Nem erre számított. Valószínűleg egy köszönést várt, vagy egy „köszönöm, hogy eljött”-öt, esetleg egy „istenem, de dögös”-t.

– Valóban? – kérdezte.

– Mitch – suttogtam. – Erős, úgy értem, az utolsó három mássalhangzó, de nem harsányan, hanem olyan lágy módon. És amikor együtt van valakivel, akit kedvel, és az mond valamit, amit nem hall tisztán, akkor nem azt fogja kérdezni, hogy „mi?”, hanem azt mondja: „mm?”, és az igazán lágy. Tegye össze ezt és az előbbit, lágy és erős, két olyan tulajdonság, ami egy rendőrnél elengedhetetlen… Mitch.

A férfi csak bámult rám.

Tovább locsogtam.

– A Lawson nem is szorul magyarázatra. Law… törvény, son… fia. A törvény fia. – Mélyen beszívtam a levegőt az orromon át. – Tökéletes – suttogtam.

A férfi még meredtebben bámult rám.

– Gwendolyn… olyan a hangzása, mint egy dalnak – mondta aztán.

Hm… ez kedves.

– Egy rövid dal – mondtam.

– De szép dal – felelte.

Hm… igazán kedves.

Rámosolyogtam, és Mitch Lawson nyomozó visszamosolygott.

A mindenit!

Aztán hirtelen elfordította a fejét, felegyenesedett, majd felállt, még mindig hátrafelé nézve.

Én is odanéztem, és továbbra is a térdemhez szorítottam az állam, noha a szívem kihagyott egy ütemet.

A Nagy Titokzatos Ő állt az ajtóban.

Ő nem mesés csokoládébarna garbóban, bőrdzsekiben és farmerben volt. Ugyanazt viselte, amit korábban: testhez tapadó, tengerészkék, hosszú ujjú pólót, amelyben kirajzolódott mellkasának, vállának és karjának minden jól kidolgozott izma, khakiszínű, sokzsebes nadrágot és csizmát. Arca gondterhelt volt, tekintetét Mitch Lawson nyomozóra szegezte.

Aztán rám nézett, majd a következő pillanatban mellettem termett, kecsesen mozogva, mint egy nagymacska. Lenyűgöző látvány volt!

A tekintetem követte, de az állam továbbra is a térdemen pihent, miközben odajött hozzám, fölém hajolt és felemelte a kezét. Nem tudtam, mire számítsak, ezért lélekben megerősítettem magam, de aztán megéreztem a kezét a halántékomnál. Ujjai könnyedén végigsimították a hajam vonalát, lesiklottak a fülem mögé, és én behunytam a szemem, amikor félresimította a hajamat a nyakamból. Aztán éreztem, hogy a meleg kéz rákulcsolódik a nyakamra.

– Jól vagy, bébi? – kérdezte halkan, gyengéden.

Bébi?

Kinyitottam a szemem, és láttam, hogy egészen közel hajolt az arcomhoz.

– Jól – mondtam.

– Nem úgy festesz, mint aki jól van – jegyezte meg.

– Pedig igenis jól vagyok – vágtam vissza.

– Akkor miért gömbölyödtél védekező pózba? – érdeklődött.

Jó kérdés.

Vállat vontam.

– Hallottam, hogy a tiéd – jegyezte meg Lawson, mire T. Ő felé fordult. Én viszont annyira meglepődtem – különböző okoknál fogva –, hogy felemeltem a fejem, így az állam a két térdem közti résbe került.

– Az enyém – erősítette meg T. Ő ellentmondást nem tűrő hangon.

– Nem vagyok az övé – tiltakoztam, valószínűleg nem túl határozottan.

Lawson T. Ő-t nézte, ám amikor megszólaltam, rám villant a tekintete. Egy-két szívdobbanásnyi ideig áthatón fürkészett, aztán megrándult a szája sarka, és lepillantott a padlóra, mielőtt ismét rám nézett volna.

– Fel kell tennem néhány kérdést – mondta csendesen. – Készen áll rá?

T. Ő mellém lépett, közvetlenül mellém, így az alteste a felsőtestemhez nyomódott, és a kezét sem vette le a nyakamról, csak hátracsúsztatta a tarkómra.

– Kérdezz! – utasította kurtán, helyettem válaszolva. Lawson ránézett, és ismét leült.

Felemeltem az állam a térdemről, de T. Ő keze nem mozdult a tarkómról. Tartása birtokló volt, így jelezve Lawsonnak, hogy igényt tart rám. De az a kéz… az a kéz inkább támogatónak tűnt, azt sejtetve, hogy aggódik az elmeállapotom miatt, és – ráadásul – még törődik is velem.

Ezzel meg mit kezdjek most?

Lawsonra összpontosítottam, nem T. Ő-re, és láttam, hogy visszakönyököl a térdére.

– Mondja el, mi történt – kérte halkan.

Nagy levegőt vettem, aztán belekezdtem.

– Csörömpölést hallottam, ami felébresztett, és tudtam… tudtam, ahogy az ember tudni szokta, amikor rosszat álmodik és felriad rá, és az egész teste bizsereg, és egyszerűen tudja… tudja, hogy valaki van a szobában, aki fel akarja trancsírozni, és nem tud megszabadulni az érzéstől, ugye érti, mire gondolok? – Elhallgattam, ő pedig bólintott. – Tudtam, hogy valaki van a házamban, és tudtam, hogy ez a valóság. – A nyomozó ismét bólintott, én meg folytattam: – Ezért felhívtam a kilenc-tizenegyet, de előbb még eszembe jutott, hogy kellene egy baseballütő. De amíg magukra vártam, úgy döntöttem, mégsem baseballütő kell, inkább egy feszítővas. A baseballütőnek nagyobb a felülete, így az ütés ereje eloszlik. Egy feszítővas jobban megteszi. Mi a véleménye?

T. Ő szorítása erősebb lett a tarkómon, de Lawson láthatóan nem tudta követni a zavaros fecsegést, és visszakérdezett: – Mi a véleményem?

– Baseballütő vagy feszítővas? Melyiket szeretné magánál tudni, ha veszélyes helyzetbe kerül?

Lawson kivárt egy pillanatot, tekintete fogva tartotta az enyémet, amikor válaszolt.

– Gwendolyn, nekem van fegyverem.

Jézus! Hát persze. Fegyvere van. Lelőheti a rosszfiúkat. Nincs szüksége baseballütőre.

Egy pisztoly jól jött volna, de nem voltam biztos benne, hogy készen állok rá.

– Ó, persze – suttogtam. – Tényleg.

Egy cseppet elmosolyodott.

– Szóval felhívta a kilenc-tizenegyet… – nógatott.

– Igen, aztán magamhoz vettem a hógömbömet, mert nem volt más a kezem ügyében – mondtam, mire ő összevonta a szemöldökét.

– Azt, ami a nappaliban van? – kérdezte.

Levittem magammal a boldog cicámat, amikor lementem, hogy a rendőröket fogadjam. A rendőrnek, aki körbevezetett a házban, végül sikerült kifeszegetnie a kezemből, és félretette a gömböt.

– Igen, azt, ami a nappaliban van – feleltem.

– Általában Gwen éjjeliszekrényén szokott állni – vetette közbe T. Ő. Lawson felnézett rá, bár a fejét nem emelte fel, én viszont feléje fordultam.

Tessék, a bizonyíték, hogy tökéletesen lát a sötétben.

– Észrevetted? – kérdeztem, mire T. Ő fekete szeme rám villant, és ujjai ismét megszorították a tarkómat.

– Nem sok minden kerüli el a figyelmemet, bébi.

Hm, eddig is gyanítottam, ennek ellenére nem örültem a hírnek.

– Ühüm – morogtam.

– Gwendolyn – szólított Lawson, mire ismét ránéztem. – Mi történt, miután magához vette a hógömböt?

– A falhoz osontam, szorosan rátapadtam, és az ajtót nézve vártam. Először egy elemlámpa fényét láttam, aztán a kezet, ahogy lassan kinyitja az ajtót. – Elhallgattam, mert T. Ő ujjai megfeszültek, de ez nem szorítás volt, hanem valami más, és nem is lazultak el azok az ujjak. Kénytelen voltam beismerni, bár nem szívesen, hogy az erős nyomás jólesett. – Kábé harminc centire nyithatta ki, talán egy kicsit többre, amikor meghallottam a szirénákat, és a férfi elmenekült. Hallottam, ahogy lerohan a lépcsőn.

– Férfi? – kérdezte Lawson.

– Férfikéz volt – magyaráztam. – Fehér, ööö… fehér bőrű – használtam a zsarufilmekből felszedett szót.

– Férfikéz – ismételte Lawson.

– Ööö… igen – erősítettem meg.

– Biztos benne, hogy férfikéz volt? – kérdezte Lawson, mire egyenesen a szemébe néztem.

– Nem Ginger volt – mondtam halkan.

Újabb szorítás T. Ő-től, ezúttal azonban ellazultak az ujjai.

Lawson hátradőlt a széken, úgy tanulmányozott.

– A húga? – kérdezte.

– Tudom, hogy bajban van. Nagyon nagy bajban. Azt is tudom, hogy maga miért van itt, meg miért jött ki nyolc rendőr egy olyan esethez, amely általában nem élvez elsőbbséget, és nem szoktak minden embert berángatni rá.