Minna Lindgren

HELSINKI NAGYIK AKCIÓBAN

Visszatérés
az
Alkonypagonyba

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

Impresszum

1

Siiri Kettunen felébredt, és azt hitte, rémálmot lát. Az ágya mellett állt, lába merev póznaként meredezett ki a mamuszából, ősz haja kócosan lógott, az élénkvörösen fénylő falat bámulta maga előtt. Biztos volt benne, hogy él, mert a jobb fülében zengett az ismerős kétvonalas a hang.

JÓ REGGELT, SIIRI! MAI SOROS ÁPOLÓ: NINCS SZEMÉLYZET! HA SZERETNÉL INFORMÁCIÓT AZ ÉJSZAKÁDRÓL, VÁLASZD AZ 1-ES GOMBOT!

Siiri megpróbálta megérinteni az 1-est. A szám táncot járt és mosolygott, mellette egy manóarc jelent meg. Siiri az okosfallal kommunikált, ami nem tévé, és nem is számítógép volt, de még csak nem is tablet, mint Irma zöld kütyüje, hanem egy fal, amelybe végtelenül sok észt tápláltak. Biztonságot és tartalmat hozott az idősek életébe. Siiri keze annyira remegett, hogy az 1-es először egyáltalán nem akart reagálni az érintésére. Végül az egyik kezével megtámogatta a másikat, erősen koncentrált, és nagy nehezen sikerült eltalálnia a mutatóujjával a táncoló számot, amely meghajolt köszönetképpen, hogy rá esett a választás.

ÁGYBAN TÖLTÖTT IDŐ: 8 ÓRA 25 PERC. ALVÁS: 7 ÓRA 5 PERC. NYUGODT ALVÁS ÖSSZESEN: 3 ÓRA 47 PERC. AZ ALVÁS HATÉKONYSÁGA: 88%. IDŐSZAKOS HORKOLÁS: 27 PERC. MOZGÁSOK SZÁMA: 229. MOZGÁSOK HOSSZA: 1060 MÁSODPERC. PERIODIKUS VÉGTAGMOZGÁSZAVAR: 0. PULZUS: 52. STRESSZREAKCIÓK: 25%.

Semmit nem értett a vidáman mosolygó információ tartalmából. Vajon aggodalomra adhat okot, ha kétszázhuszonkilencszer mozgott nyolc óra huszonöt perc alatt? Ez túl sok vagy túl kevés? A horkolást nagyon mulatságosnak találta. Mindig zsörtölődött a férjével a horkolás miatt, most meg ő van ugyanabban a helyzetben. Igaz, a férje folyamatosan horkolt, nem csak időszakosan. Pillanatokon belül elaludt, és azonnal rázendített, egészen reggelig zengett tőle a ház. Siiri mélyet sóhajtott, ahogy eszébe jutott a drága férje, akivel – horkolás ide vagy oda – ötvenhét boldog éven keresztül aludt egy ágyban.

HA MÉG TÖBB INFORMÁCIÓT SZERETNÉL MAGADRÓL, VÁLASZD AZ 1-EST!

Az okosfal visszazökkentette a szomorkás emlékezésből. Minden bizonnyal fontos mondanivalója volt, azért villogott olyan lelkesen előtte. Valami képregényfigura hajladozott a képernyőn, talán egy medvebocs, vagy az is lehet, hogy hal. Vidáman ugrándozott, hogy felhívja magára a félálomban levő öreg figyelmét.

Siiri koncentrált, hogy elcsípje a kacérkodó 1-es számot. Tudni akarta, mit tud róla az okosfal.

MA VAN A KILENCVENHETEDIK SZÜLETÉSNAPOD! AZ ÉBREDÉS MA SZERETETTEL GRATULÁL!

Mintha nem tudta volna anélkül is, hogy emlékeztetnék rá. A kilencvenhét az már majdnem száz. Irmával elhatározták, hogy nem hajlandók betölteni a százat. Abból csak problémák tömkelege származna. Az egyik asszonyt is, aki az A lépcsőház legalsó szintjén lakott, behívták tanácsadásra, mint ahogy az összes ötéves gyereket, hogy leteszteljék a motorikus és pszichikai fejlettségüket, ugyanis, amikor ez az asszony betöltötte a százötödik életévét, a számítógépes rendszer óvodáskorú kisgyereknek gondolta. A gép képtelen volt értelmezni a száz fölötti számokat. Siiri szerint az asszonynak el is kellett volna mennie a tanácsadásra, ő legalábbis elment volna, mert azok a tesztek felettébb viccesek. Háromszöget kell rajzolni, meg egyenesen kell menni egy vonal mentén. Nem is olyan könnyű egy százöt évesnek. Az asszony azonban nem ment el, hanem jól felfújta az ügyet, panaszt tett minden létező helyen, majd meghalt, mielőtt még a panaszai eljutottak volna az illetékes ügyintézőhöz.

– Szívből jövő köszönetem – mondta Siiri az okosfalnak, amely tűzpiros rózsákkal köszöntötte a születésnapja alkalmából.

Siiri megbökte a falat találomra valahol az ujjával, mivel nem derült ki számára, hogy tulajdonképpen hol is helyezkedett el az eszköz, és hogy is kellene utasítania. Az Alkonypagonyban most minden így működött: meg kellett érinteni és bökdösni a felületeket. Az égvilágon minden okos volt, hatalmas mennyiségű okosság mindenhol, hipp-hopp, és máris valami fantasztikusan okos dolog történt. Siiri kis kétszobás lakása tele volt különféle érzékelőkkel, azonosítókkal, csipekkel, adóvevőkkel és kamerákkal, amelyek követték az életét. Valahol a matracba rejtve volt az a kis éber szerkentyű is, amely szünet nélkül figyelte alvás közben, és megszámolta az összes mozdulatát, mintha nem lenne jobb dolga. Ha ne adj’ isten leesne az ágyról, és nem pattanna fel elég gyorsan, akkor a padló érzékelőbimbói üzenetet küldenének a segélyhívó központba, és azonnal a segítségére sietne egy mentőosztag, hogy felsegítse a padlóról. Így biztosították, hogy az öregek ne a földön fekve haljanak meg. Finnországban mindenki egyetértett abban, hogy sokkal tragikusabb a saját lakásunk padlóján meghalni, mint egy rendelőintézeti ágyban. Erről érzelmes eszmecserét is folytattak az országgyűlés plenáris ülésén, amelyet együtt szoktak nézni Anna-Liisával és Irmával.

Az élet igencsak mulatságos volt ezekben az okoslakásokban, amennyiben pozitívan viszonyult az ember a gépek által okozott meglepetésekhez. A hűtőszekrény használata például mindig kész kaland volt. Soha nem lehetett tudni, mivel fogadja őket a masina.

HALADÉKTALANUL. TÁVOLÍTSD. EL. MEGROMLOTT. TEJ. FÉL. LITER. LEJÁRAT. MA.

Siiri hűtője fiatal nő volt, elég eleven, de kissé túlságosan el volt telve saját nagyszerűségétől. Irma mindenképpen idősebb férfihangot akart a saját készülékébe, ami aztán igazán mulatságosra sikeredett, ugyanis az ő jégszekrénye az Yleisradio{1} egykori főbemondója lett, akit mindannyian jól ismertek régről a valutaárfolyamok és a vízállásjelentés hangjaként. Irma azon nyomban el is kezdte a gavallérjának hívni, és megpróbálta – reménytelenül – rávenni, hogy torrrtának mondja a tortát.

– A papagáj is okosabb ennél! – fortyogott dühösen, amikor hiábavalónak bizonyult a szorgos tanítgatása.

Először úgy tűnt, hogy a beszélő hűtőszekrény csak egy üdítő színfolt, valami, ami felvidít, ha nincs se macskája se férje az embernek, de valójában az ételmérgezéstől és a hasmenéstől is megmentette az öregeket. Sokan megették a romlott ételt, mert nem nézték meg a szavatosságát. Vagy pedig megfeledkeztek a hűtő aljában lévő lazacdarabról, amely két hét elteltével zöld nyálkás valamivé vált, aztán olyan bűzt árasztott, hogy az egyik öregasszony szagriasztója akkora lármát csapott miatta, hogy azt hitték, légiriadó van.

Siiri megitta reggeli előtt az aznap lejáró fél liter tejet, hogy megnyugtassa a hűtőjét. Ha valami olyan ételt próbált betenni, amit már két nappal azelőtt meg kellett volna enni, a hűtő kegyetlenül elkezdett vele pörölni, és fogalma sem volt, hogy lehet leállítani. A rakott májjal folyamatosan problémája akadt.

NEM TARTOTTAD BE AZ UTASÍTÁST. NEM TARTOTTAD BE AZ UTASÍTÁST. NEM TARTOTTAD BE AZ UTASÍTÁST – órákon keresztül képes volt ismételgetni, mindig ugyanúgy, minden egyes szónak jól megnyomva az elejét. Ez is felelős lehet az idősek haláláért, elveszti az ember az életkedvét, és elsorvad kínjában a konyhaasztal melletti széken a hűtő prédikációja által letaglózva, miközben az enyhén romlott rakott máj ott van a serpenyőben.

– Inkább a gavallérom prédikációit hallgatom, mint ezekét az önkéntesekét – mondaná Irma, ha valós időben itt lenne online. Ilyen szavakat használtak az Alkonypagony Calculusai,{2} amikor útmutatásokat adtak a lakóknak, hogyan alkalmazkodjanak az új lakókörnyezetükhöz. Igazi személyzet már nem volt. Sem tornáztatók, sem kézimunkáztatók, sem konyhások, sem szocionómusok, sem karbantartók, sem ápolók, de még elméleti ápolástant tanuló gyakornokok, sem az integrációs folyamat nevében átmenetileg foglalkoztatott bevándorlók sem, csak gépek, és ki tudja, hány önkéntes segítő, akik megtanították a lakóknak, hogyan lehet élvezni az automatákat.

Az Alkonypagony már nem egy akármilyen, idősek számára fenntartott terminális központ volt Helsinki Munkkiniemi városrészében. A csaknem két évig tartó felújítás sokkal alaposabbnak mutatkozott, mint gondolták. Mindent teljesen kicseréltek, a végeredményt pedig eladták egy nemzetközi tőzsdei társaságnak. Az idősotthon így a monitorozott idősgondozás kísérleti projektje lett, amelynek a megalapítását és a működését három különböző minisztérium támogatta. A politikusok és az üzletemberek azt gondolják, hogy az idősek kísérleti állatokká változtatása a társadalom megmentése, illetve a jövő globális megoldása a világ legégetőbb problémájára, az idősekre. Finnország kilábalna a gazdasági nehézségekből, ha ez a sokoldalú egészségügyi és ápolási technológia uralkodóvá válna az egész világon, és ismételten bebizonyítaná, milyen csodákra képesek a finn mérnökök.

– Ez az utolsó, amit teszünk a társadalomért – mondta Siiri magában, miközben egy régi pizsamanadrág szárával letörölte az asztalt a reggelit követően. Egy keménytojást és egy szelet kétszersültet evett, muszájból, éhséget már nem érzett egy ideje, csak kötelességből táplálkozott.

Közben megjelent Irma hatalmas feje az okosfalon, mintha csak hallotta volna, hogyan morfondírozott Siiri magában az érzékelők és mindenféle szerkentyűk között. Irma fehér, hullámos haja szanaszét állt, a szája sarkában torrrtamorzsák, a fülében pedig hatalmas briliáns díszelgett.

– Átkozott tragacs! – kiáltotta. Nem Siirire nézett, hanem dühösen bámult valahová oldalra. – A fenébe is! Mondd meg a neved, és érintsd meg az Enter gombot… Hogy is ne…

Furcsa csattanás hallatszott, és Irma eltűnt Siiri faláról. Mozart Figaro házassága zengett a háttérben. Siiri hallgatta egy darabig, felismerte az első felvonást. Almaviva gróf megtalálja Cherubinót, az apródot a szobalány, Susanne szobájában a széken, egy takaró alatt. Aztán Irma újból megjelent, és szúrós tekintettel nézett a képernyő közepén, mintha nagyon dühös lenne Siirire.

– Ir-ma Län-nen-lei-mu. Enter! Hogy a fenébe működik ez a fal? Antanténusz, ki akarok innét menni! Nem tudok kimenni a saját otthonomból! Segítsetek, az isten szerelmére! Létezik még a világban olyan intézményi karbantartó, akit hajdanán házmesternek hívtak? Hall engem valaki?

Irma kisétált a kamera látószögéből, de Siiri jól hallotta a dohogását, és azt az általános megdöbbenést is, amelyet Cherubino váratlan megtalálása okozott Almaviva udvarában. Legfelül a pletykáló énektanár mekegett a tenorjával. Irma egyre kétségbeesettebbé vált, kiabált és káromkodott, sóhajtozott, jajgatott, és időnként elviharzott a kamera előtt égnek álló hajjal. Hirtelen elhallgatott a zene, mintha csak elvágták volna. Csend lett, tulajdonképpen félelmetes némaság, mígnem Irma elkezdte énekelni magas, zengő hangon Alessandro Stradella Pietà, Signore!-ját.{3} Siiri belebújt a köntösébe, és rohant, hogy megmentse a barátnőjét.

2

Irma határtalanul meglepődött, amikor Siiri megjelent nála a saját kulcsával. Vagy hát nem is kulcs volt az, hanem egy kicsi, ovális medál, amellyel varázslatos módon lehetett nyitni az ajtókat, fizetni az ebédlőben és a földszinti önorvosló pavilonban. Ez a plecsni mindent tudott róluk, jobban, mint saját maguk. Nem kellett emlékezni már a társadalombiztosítási azonosítójelre sem, ami vitathatatlanul hatalmas könnyebbség volt sokak számára. A lakások ajtaja előtt csak felmutatták a kis medált a falban lévő érzékelőnek. Először persze meg kellett találni azt az átkozott plecsnit. Sokaknak a nyakukban lógott, sokan nem tudták megkülönböztetni a biztonsági karszalagtól, Irma soha nem találta, Siiri pedig a karórájára erősítve hordta. Amíg ide-oda lengették az érzékelő előtt, elvesztegettek egy csomó időt, mert a masina nem engedelmeskedett rögtön, különböző módon kellett mozgatni a plecsnit, hogy életre keljen. Ha jól sikerült a lengetés, az érzékelőben felgyulladt egy parányi zöld fény, az ajtó pedig szép lassan és udvariatlanul egyenesen a befelé kívánkozókra tárult. Nem voltak már olyan ajtók, amelyek kilinccsel nyíltak, amelyeket egyszerűen csak húzni vagy tolni kellett.

– Hát igen, gondolj csak azokra, akik abból éltek, hogy táblákat készítettek az ajtókra, amiken az állt, hogy „Tolni” vagy „Húzni”. Vajon most azok is mind munkanélküliek lettek? Igencsak furcsa ez az egész. Egyesek azon törik a fejüket, hogy mindenféle szerkentyűket találjanak ki, amelyek elveszik az emberek munkáját. És azok a szerencsétlenek, akiknek az volt a munkájuk, hogy matricákat ragasszanak az ajtókra? – mondta Irma, és úgy kezdett sürögni-forogni a konyhában, mintha meg akarná kínálni Siirit valamivel, de nem jött rá, hogy mivel.

– A torrrta teljesen jó lesz – segített Siiri a barátnőjének. – Vagy megetted az egészet reggelire?

Irma riadtan fordult Siiri felé, és csaknem mérgesen rámordult:

– Honnét tudod, hogy reggelire torrrtát ettem? Az is ki volt írva valahol az okosmanófalon, hogy mindenki tudja? Megőrülök ettől. A fal szerint hetvennyolc százalékos hatékonysággal aludtam, pedig világosan emlékszem, hogy fent voltam egész éjjel.

Irma nem tudta elviselni azt a gondolatot, hogy folyamatosan megfigyelik. Azért kötötték be azokat az antennákat meg kamerákat, hogy valaki megfigyelhesse őket még álmukban is. Valahol ott ül most is egy ember, aki bambán bámulja, mit csinálnak. Talán aki régebben a „Tolni” matricákat ragasztgatta az ajtókra, vagy valaki az elbocsátott tornás Jennijük közül. Irma biztos volt benne, hogy az Alkonypagony antennadzsungele rengetegbe kerül a lakóknak. Ki más fizetné meg ezt is, mint ők? Az állami projekt csak az indulást és az építkezést finanszírozta. A legfőbb cél az volt, hogy Indiában és Dél-Amerikában hozzanak létre ilyen új, monitorozott idősgondozó központokat a Gazdasági Minisztérium exporttámogatásával.

– Torrrtamorzsák vannak a szád sarkában – közölte Siiri barátságosan mosolyogva, amikor Irma levegőt vett.

– Ja, és? Téged ez zavar? Hozok egy szalvétát, itt kell lennie az asztalon. Miért nincs az asztalon a szalvétám? Az a rózsaszín, amelyikre gyönyörűen rá van hímezve a monogramom. Eljegyzési ajándék, szép, tartós lenvászon. Nem szoktam mindig betenni a szennyesbe, itt a helye az asztalon, itt, ahol eszem. Miért is kellett most szóba hoznod a torrrtamorzsákat? És ha csak a kezemmel törlöm le, így ni? Most jó? Hol is tartottunk?

Siiri nem bírta elmagyarázni Irmának, hogy véletlenül megjelent az ő falán a torrrtamorzsáival együtt. A lakásukat összekapcsolták valami szatellitcsatornán keresztül, így a kanapéjukról sem kellett felállniuk ahhoz, hogy felvegyék a kontaktust egymással, ahogy a terminus mondja. Ilyen falkapcsolatot bárkinek a falán keresztül létre lehet hozni, ha valaki tudja, hogy kell, és persze akarja is. Siiri és Irma a saját plecsnijükkel be tudtak menni egymás, sőt még Anna-Liisa lakásába is. A biztonság kedvéért, hogy ha az antenna elaludna, és éppen akkor halna meg valamelyikük. Minden lakónak kellett választania két „biztonsági barátot”, akiknek az ajtózárját beprogramozták a plecsnijükbe. Így törődtek egymással az öregek. Ezt közösségi gondoskodásnak nevezték.

Most azonban élénk szimultaneitásban ültek Irma asztalánál, valós időben, és arról társalogtak, hogy milyen szörnyen néz ki, amikor sok lakónak háromheti menü díszeleg a mellkasán. Ők maguk ezt nem látják? És mivel nincsenek ápolók, senki nem figyelmezteti őket, hogy használjanak előkét az étkezéskor, vagy legalább hetente egyszer cseréljék le a ruhájukat. Irmának eszébe jutott az unokatestvére, akinek a fél arca lebénult, és a szája sarkából kifolyt az étel a mellkasára. Akármekkora előkét kötöttek rá, mindig összekente magát. Különösen a családi vacsorákon volt nagyon kínos, amikor még bírtak ilyeneket rendezni. Irma felidézte egy pillanatra az összes vicces unokatestvérét, azokat a vidám lányokat és fiúkat, akik imádtak kártyázni és koccintani, és vasárnaponként meghívták magukhoz lakomázni az egész rokonságot.

– Hajjaj, micsoda vidám életem volt! – kiáltotta magasba szökellő hangon, és összecsapta hozzá a kezét is. Aztán Siirire nézett, és elkomolyodott. – De ők már mind meghaltak, a vidám unokatestvéreim. Drámaian felsóhajtott egymás után kétszer, remegő hangon. – Már senkim sincs, Siiri, csak te.

– Ó, te szegény – mondta Siiri, és megértette, hogy milyen sovány vigasz ő Irma számtalan unokatestvére mellett.

Megették a torrrtájukat, és megitták a neszkávéjukat, közben egyikük sem szólt egy szót sem. Mindkettőjüknek hiányzott az újság, de amiatt már annyit panaszkodtak, hogy unták. Sokáig mérgelődtek, amikor az újságokat az internetre rakták. Írtak a Helsingin Sanomat főszerkesztőjének és a Sanoma Rt. konszern vezetőjének is és az összes ügyvezető igazgatónak, még Hollandiába is az ügyfélszolgálati vezetőnek, az igazgatótanács elnökének és a társadalmi felelősség felelősének, de vállalkozó szellemű leveleik közül csak egyet méltattak válaszra. Abban ez állt:

Az ügyfélvisszajelzéseket a Twitterre helyeztük.

Használja a @sanoma#visszajelzes#pozitivnegativ#elegedettugyfel azonosítót!

Irma zöld kütyüjében minden napra volt újság, azonkívül a világ összes archívuma ott lebegett a felhőben és mindenféle extra melléklet is, de akárhogy is próbálták, az újságolvasás ilyen tenyérnyi képernyőn egyáltalán nem volt vidám dolog. A kütyü is bemaszatolódott, amikor a torrrtás ujjukkal próbálták simogatni az oldalakat. Nem is lehet oldalaknak nevezni őket, hiszen csak az újság oldalait imitáló grafikus képek.

– Grafikus, ez egy szép szó – jegyezte meg Irma, és ízlelgette még egy darabig. – Van benne valami pompás és masszív, mint a sírkőben. Grafikus. Vajon Anna-Liisa megcsináltatta már a sírkövet Onninak? Mennyi probléma volt azzal is.

– Az ám, de még mennyi!

Onni neve nem fért rá a régi sírkőre az összes korábbi felesége mellé, így aztán Anna-Liisa kénytelen volt újat csináltatni, nagyobbat, mint a régi, szép fekete gránitból. A saját nevét is rávésette aranyozott betűkkel, ami Siiri és Irma szerint kissé komikus volt, és mindenekelőtt fölöslegesen drága.

– Jézus Mária, Szent József! – sikoltott fel egyszer csak Irma halálra ijesztve Siirit.

Az ablakfüggöny mögül egy patkány kukucskált ki. Egy fényes szőrű, eleven patkány, amely egy pillanatra megállt, körülnézett, aztán céltudatosan nekiiramodott, a lába csak úgy csattogott a műanyag padlón. Levegő után kapkodtak, és fogalmuk sem volt, mit csináljanak. Siiri szörnyű nyilallást érzett a halántékában, Irma kávéja pedig a kék ruhájára lötykölődött. Amikor a patkány a lábuk között futott el, mindketten olyan hangosan sikítottak, hogy az állat rémülten elillant, az okosfal pedig felébredt.

ISMERETLEN RIASZTÓHANG! ELLENŐRIZD A TŰZJELZŐT!

Siiri légzése nem rendeződött továbbra sem. Úgy érezte, mintha nyolcszáz métert futott volna hátrafelé néhány cigánykerékkel fűszerezve. Őrülten kalapált a szíve, félelmetesen hosszú időre kihagyott, majd újból rákapcsolt. Egy szót sem tudott kinyögni, rémülten meredt hol Irmára, hol az okosfalra, amely ebben a helyzetben sem tudott segíteni.

– Arra ment! – visította Irma, és a konyha felé mutatott, hogy a briliánsgyűrű úgy csillogott, mintha az is riasztás alatt lenne. Az okosfal ugyanolyan éber volt, mint Irma:

ELMÚLT A VESZÉLY! NINCS FÜST!

Irma bátran felállt, és a konyhába futott. Egy ideig zörgött, kopogott és kiabált, hogy elijessze a patkányt, de az már rég árkon-bokron túl járt. Siiri alig tudott feltápászkodni a székről, lassan Irma után ment a konyhába. Úgy zúgott a feje, mintha egy vízesés kellős közepén állna. Elsötétült a szeme előtt a világ.

– El ne ájulj, Siiri! Ne most – jaj, istenem!

Irmának sikerült elkapnia Siirit, mielőtt az a padlóra rogyott volna. A kis virágos kanapéhoz vonszolta, lefektette, és feltette a lábát a karfára. Siiri úgy érezte, nem vesztette el az eszméletét, ám annyira le volt dermedve, hogy semmi értelmeset nem tudott csinálni. Irma furcsán nyugodt és tevékeny maradt, bement a konyhába, hogy innivalót hozzon Siirinek. Mérgesen rácsapott az öklével az okosfalra, amikor elhaladt mellette.

{1} A finn közszolgálati műsorszolgáltatók neve, korábban csak rádió, ma már tévé is. (A ford.)

{2} Hergé Tintin kalandjai című képregényének egyik karaktere Calculus professzor. (A ford.)

{3} Irgalmazz, Istenem!