A mű eredeti címe: Der Schlunz

Copyright © 2007 by Verlag Bibellesebund,
Gummersbach & SCM-Verlag GmbH, Witten

Hungarian edition – Magyar kiadás:

© Szentírás Szövetség, Harmat Kiadó, 2022

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Illusztráció:

© Daniel Fernández Adasme

Fordította: Ötvös Dániel

Felelős szerkesztő: Sinkáné Zombory Katalin

Lektor: Derzsi Ildikó, Seel Klára

ISBN 978 963 288 887 3

E kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában a kiadó írásos engedélye nélkül.

A vasárnap, amelyen történetünk kezdődik, szép napnak ígérkezett. Legalábbis Lucas így képzelte magában: erdei piknik a családdal és egész napos focizás apával.

Reggel még minden erre utalt. Holott még csak április közepe volt, a nap olyan melegen sütött, mintha nyár lenne. Lucas és Nelli nagyszerű hangulatban volt. Ma még nem is veszekedtek, pedig Nelli reggel túl sokáig foglalta el a fürdőszobát, legalábbis Lucas szerint. Ilyen sokáig tartott, amíg a pár szál haját két idétlen, elálló copfba fonta? Lucas mindig két perc alatt elkészült a reggeli mosakodással: csapot kinyitni, arcot mosni, csapot elzárni és kész.

Anya mindenféle finomságot pakolt a piknikkosárba. Gyümölcsöt, zsömlét, joghurtot, limonádét és rengeteg kekszet. Apa pedig a tollaslabda mellé a focilabdát is betette. Szuper! Apa egyáltalán nem szeretett focizni. De ha már egyszer ő maga tette oda a labdát, akkor Lucas biztosan könnyen rá tudja majd venni, hogy játsszanak egy kicsit az erdőben.

Az istentisztelet után azonnal útra keltek. Ha a gyerekeken múlt volna, rögtön reggeli után elindultak volna. De anya és apa ebben nem ismert tréfát: vasárnap templomba megyünk. Lucas és Nelli általában nem is panaszkodott emiatt, mert igazából jól érezték magukat vasárnaponként a gyülekezetben. Mesét nézni a tévében otthon a fotelből természetesen még szebb lett volna. Vagy egy piknik a természetben, ami már délelőtt tízkor elkezdődhetett volna. De erről anyával és apával nem volt értelme beszélni.

– Az istentiszteleten találkozónk van Istennel – mondogatta anya mindig, ha Lucas és Nelli mégis inkább otthon maradt volna vasárnap délelőtt.

De most végre mind ott ültek a pléden, élvezték a napsütést, és majszolták a kekszet. A rét, ahol ültek, egy domboldalon volt: a látvány úgy tárult eléjük, mintha moziban lettek volna.

Az egyik domb mögött, a fákon túl még látni lehetett a Niederkirchen nevű kisváros házait. De nagyon távolinak tűntek. Itt fent a mezőn, messze a várostól teljes csend uralkodott. Eddig ezen a helyen még nem jártak. Béke és nyugalom vette körül őket, a legkisebb neszt is meg lehetett hallani.

Lucas hirtelen hátrafordult. Van ott valaki? Úgy hallotta, mintha reccsent volna valami a közelükben. Valaki rálépett egy faágra? De Lucas nem fedezett fel semmit. Visszafordult, és kivett magának egy újabb kekszet.

– Lucas, ne csak kekszet egyél – mondta anya –, vegyél egy almát is!

Anya ölébe vette a piknikkosarat, és úgy őrizte, mint egy dinóanyuka a tojásait. Apa éppen azon volt, hogy precízen lerágja az almáját, egészen a magházig. Gondosan fésült frizurája ugyanerről a pontosságról tanúskodott. Nelli pedig már a második joghurtot kanalazta. Az első a pulcsiján hagyott ragacsos nyomokat, a másodikból pedig most kent szét egy adagot az állán és a karján.

Reccs!

Lucas megint hátrafordult. Mégiscsak van ott valaki! Figyelnek minket? Lucas felállt és megpróbálta a tőlük balra lévő kis erdőt átfésülni a szemével, de senkit sem látott. Fura. Mégis úgy érezte, hogy valaki nézi őket. Hátborzongató érzés volt.

– Apa, focizzunk! – szólalt meg hirtelen, hogy elterelje a gondolatait.

Apa a homlokát ráncolta:

– Kisfiam, muszáj?

– Apa, gyere, kérlek! Hiszen te magad tetted be a focilabdát!

– Igazad van – sóhajtott apa kedvetlenül. Látszott az arcán, hogy számára a foci kínszenvedés. Lucas ezt egyáltalán nem értette. Szerinte a távirányítós autók után a foci volt a legjobb, amit eddig az emberiség feltalált!

– Csak öt percet! – kérlelte Lucas apát.

Apa még mélyebbet sóhajtott.

– Na jó, de tényleg csak öt percet!

– Szuper, rajta, kezdjük el! – Ezzel Lucas már fel is ugrott és nagyot rúgott a labdába.

– Várjatok, én is játszom! – kiáltott Nelli, és megtörölte a száját a kézfejével, szétkenve így a joghurtot az arcán, egészen a jobb füléig.

Természetesen többet játszottak, mint öt perc. Nelli nagyon igyekezett ugyan, de sajnos borzasztóan ügyetlen volt. Többször is mellérúgott, pedig pont a lába előtt volt a labda. Egyszer akkora lendülettel, hogy a cipője lerepült a lábáról, és három méterrel odébb ért földet. Apa sem volt született focista. De mindegy. Lucas el sem tudott szebbet képzelni, mint apával focizni.

Lucas tízéves volt, pontosabban tíz és háromnegyed, mert júliusban már tizenegy lesz. Ő volt a legsportosabb alkat a családban, jóval soványabb, mint Nelli, pedig ő még csak nyolcéves volt.

– Apa, ide! – rohant Lucas apa felé, hogy átvegye tőle a labdát. De apa véletlenül akkorát rúgott a labdába, hogy az nagy ívben átrepült a tisztáson, és eltűnt a rét melletti sűrű fenyvesben.

– Szuper lövés volt, apa!

Lucas a ligethez futott. Jaj, ne! Hogy fogja itt megtalálni a labdát? A talaj tele volt ágakkal, alig lehetett lépni tőlük. Ráadásul rengeteg csalán is nőtt ott. Lucas már sejtette, hogy arrafelé nem tud átmenni, de azért bemerészkedett néhány lépésnyire. A száraz gallyak úgy recsegtek a lába alatt, mintha egy óriás készülne keresztültörtetni az erdőn.

És ekkor valami egészen váratlan dolog történt: Lucas tompa zajt hallott, és a következő pillanatban kirepült a labda az erdő sűrűjéből, egyenesen felé, és tőle nem messze ért földet. Lucas annyira megijedt, hogy nagy recsegés és ropogás közepette az ágak közé esett. Hátul a bokorban, ahonnan a labda jött, szintén recsegés és ropogás hallatszott. Mégpedig olyan hangosan és olyan sokáig, hogy Lucas biztos volt benne: valaki fut felé. Szíve a torkában dobogott. Talán meg akarják ölni? Felállt, amilyen gyorsan csak lehetett, és kiabálni kezdett:

– Apa! Segítség!

Amikor már talpon volt, látta, hogy egy alak rohan az erdőben. De nem felé futott, hanem menekült előle. És nem is felnőtt volt, hanem egy gyerek! Lucas hirtelen kíváncsi és bátor lett – amilyen gyorsan csak tudott, az idegen gyerek után rohant.

– Lucas, mi történt?

Apa épp akkor ért az erdő széléhez.

– Apa, gyorsan, ott van valaki!

Lucas tovább rohant. Az idegen gyerek már elérte az erdő másik oldalát, és kiszaladt a mezőre. Lucas meg utána. Nagyjából egyidős lehetett Lucasszal. Egy fiú. Rendetlennek és koszosnak látszott. Nem volt olyan gyors, mint Lucas. Már majdnem utolérte, amikor a fiú hirtelen kiabálni kezdett. Úgy ordított, mint a sakál, és közben ijedten hadonászott a karjával. Lucas erre megijedt és lelassított. Most meg mi történt? Ilyen veszélyesnek látszott volna?

– Hahó, várj egy kicsit! – kiáltotta. – Nem akarlak bántani!

A fiú futtában hátrafordult és Lucasra nézett. Elhallgatott, szemei tágra nyíltak. Egy pillanatig úgy tűnt, mintha hinne Lucasnak, de aztán folytatta a kiabálást. Végül megbotlott egy gödörben, kibicsaklott a lába, és elesett.

– Lucas, mi történik itt? – Apa addigra utolérte Lucast.

– Ez a fiú az erdőben volt és figyelt minket, amikor fociztunk! – tört ki belőle. Kinyújtott karral az idegen gyerekre mutatott, aki még mindig torkaszakadtából ordított. – Amikor megláttam, elfutott előlem, és most valószínűleg kificamodott a bokája.

Apa a fiúhoz fordult. Erre az még hangosabban kiáltozott, és úgy kalimpált a karjával, mintha az egész világot távol akarná tartani magától.

– Jól van – csitította apa –, nincs semmi baj.

Leült a fiú mellé, és megfogta kezét, hogy megnyugtassa. A fiú azonban csak tovább ordított, hadonászott és rugdosott apa felé.

– Jól van! – mondta apa újra meg újra. Egy határozott mozdulattal ölébe húzta a fiút, és szorosan a karjában tartotta, mint egy dühösen rugdalózó kisbabát.

A fiú egyre kevésbé ellenkezett, végül teljesen abbahagyta. Már az ordítozása is elhalkult. Helyette Lucas halk sírdogálást vélt hallani. Tényleg elsírta magát ez a srác? A fiú mélyen apa ingjébe temette az arcát. Haja hosszú volt és zsíros. Piros kockás flanelinget viselt, alatta világos színű pólót, és egy vászonnadrág volt rajta, olyan, amilyet ünnepnapokon szoktak hordani. De olyan koszosak voltak a ruhái, hogy Lucas úgy gondolta, a fiú már több éjszakát is itt tölthetett az erdőben. A lábán vászoncipő volt, túl vékony az évszakhoz képest, ráadásul teljesen elkopott. Úgy festett, mint egy csavargó! Egy csavargó kuporgott Lucas édesapjának meleg és védő karjaiban. És csak sírt. Egyre csak sírt.

Lucas észre sem vette, hogy közben Nelli és anya is megérkezett. Már egy jó ideje mögöttük álltak, csodálkozva, hogy apa egy idegen fiút ringat a karjában, mint egy nagyra nőtt, kétségbeesett csecsemőt. Anya és apa egymásra nézett. Mint oly gyakran, szavak nélkül is megértették egymást. Apa egy pillantásával egy másodperc alatt mintha elmagyarázta volna anyának, mi történt, miért tartja ezt a gyereket az ölében, és mit tegyen most anya. És úgy látszott, hogy anya ez alatt a másodperc alatt tényleg mindent meg is értett. Mert némán leült apa mellé, és gyengéden simogatni kezdte a kis csavargó izzadt és zsíros haját.

Amikor a fiú felemelte a fejét apa ingéből, Lucas látta, milyen piszkos az arca. Lucas nem tudta megállapítani, hogy a kosz alatt milyen volt az eredeti bőrszíne. Sötét szemei és lágy arcvonásai voltak. Nem úgy nézett ki, mint egy igazi csavargó, vagy mint aki egész eddigi életét az erdőben töltötte.

A fiú hosszan nézett Lucasra, aztán Nellire pillantott. Nelli elmosolyodott.

– Szia! – mondta. – Az én nevem Nelli.

– És mi a te neved? – kérdezte anya. A fiú úgy nézett rá, mintha a szemével akarna válaszolni. Aztán megint Lucasra, majd ismét Nellire nézett.

– Na, hogy hívnak? – ismételte meg Nelli a kérdést, mintha egy egészen kicsi gyerekkel beszélne.

– Engem Jensnek hívnak – mondta apa, amikor a fiú megint felnézett rá. – Jens Schmidtsteiner.

– Én pedig Ute Schmidtsteiner vagyok – mondta anya olyan lassan és tagoltan, hogy a fiú a szájáról is le tudta volna olvasni a szavakat. – Érted, hogy mit mondunk?

A fiú egyikükről a másikukra nézett, majd újra apa hasához simult.

– Engem Lucasnak hívnak – szólalt meg Lucas, de a földre szegezte a tekintetét. Érezte, ahogy egyre erősödik benne a féltékenység. Ez az idegen fiú már olyan régóta ül apa ölében. Ha pedig Lucas arra kéri apát, hogy öt percet focizzon vele, mindig hosszasan kell könyörögnie.

– Hadd nézzem meg a bokádat – mondta végül apa, és a kis csavargó kibicsaklott lába felé fordult.

– Aú – kiáltott a fiú, mikor apa a lábához ért.

– Na, legalább nem vagy néma – mosolygott apa, és óvatosan ide-oda forgatta a fiú bokáját. – Hol fáj a legerősebben?

Apa néhány kísérlet után döntésre jutott:

– Ezzel a sérüléssel nem tudsz lábra állni. A hátamra veszlek, rendben?

A fiú válasz helyett apa nyaka köré fonta a karját, ezzel jelezte, hogy felveheti. Apa felállt.

– Amint látom, süket se vagy. Elárulod végre, mi a neved?

A fiú most sem válaszolt. Ehelyett kényelmesen elhelyezkedett apa hátán, és a vállára hajtotta a fejét.

Anya és a gyerekek is felkeltek, és mindannyian elindultak az erdőcskén át a piknikezőhelyük felé.

– Hogy kerültél ide? – kérdezte anya. – Hol vannak a szüleid? – És mivel még mindig nem kapott választ: – Teljesen egyedül vagy itt az erdőben? Hol laksz?

De a fiú néma maradt.

– Lehet, hogy a szülei még kisbabakorában kitették az erdőbe, és a farkasok nevelték fel – találgatta Nelli.

– Dehogyis – válaszolt anya. – A fiú biztosan itt lakik valahol a városban. Talán elszökött otthonról, vagy csak egyedül szeretett volna játszani az erdőben, és közben eltévedt. Várjunk még egy kicsit a pléden, és ha senki nem jön érte, elvisszük a rendőrségre. Talán már keresték is ott, ha régóta nincs otthon.

De senki nem jött érte. A piszkos fiú a délután további részét a pikniktakarón töltötte, felfalta az összes megmaradt joghurtot, zsömlét és almát, mintha egész életében nem evett volna semmit. Amúgy meg csak némán nézelődött.

Késő délután a család összecsomagolta a kosarat, és az autó felé indult. Apa megint a hátára vette a fiút.

Amikor aztán az autóhoz értek, és apa be akarta ültetni a fiút, újabb meglepetés érte őket: a fiú leugrott apa hátáról, ordítani kezdett, és biztosan elszaladt volna kificamodott bokája ellenére is, ha apa nem tartja vissza. Ordítozásában most mintha szavakat véltek volna felfedezni: „Nem! Nem!”

– Mi a baj, hiszen ez csak egy autó – próbálta apa megnyugtatni, de semmi sem használt. A fiú egyre csak sírt, apába csimpaszkodott, és az autó felé rúgott.

– Még soha nem láttál autót? – kérdezte apa a fiút, aki még mindig ordítva csapkodott maga körül.

– Nem akarsz a városba menni? – kérdezte anya, és nyugtatólag simogatni kezdte a hátát.

– Van valaki a városban, akitől félsz? – próbálkozott apa újra.

– Az autótól félsz? – kérdezte anya.

– Fiam, ha tudsz beszélni, akkor áruld már el végre, hogy mi bajod van – mondta apa, és a hangja türelmetlenebbnek tűnt. Ez már tetszett Lucasnak.

– Nem, ne… ott – vélték hallani a fiú sírásából.

– Nem autó? – kérdezte anya.

– Nem város? – egészítette ki apa.

– Nem autó – zokogta a fiú.

Anya és apa ismét egymásra nézett. Elég volt egy pillantás. Apa felhúzta a szemöldökét, és így szólt:

– Na jó, akkor indulunk.

Egy lendülettel a hátára vette a fiút, és elindult vele gyalog a város felé. Ez aztán mindennek a teteje! Ha Lucas kirándulás közben arra kérné apát, hogy vigye egy kicsit a hátán, nem lenne rá hajlandó. Igaz, ez a fiú nem tudott a lábára állni. De mégis. Lassan azért már sok a kényeztetésből.

Anya a kormány mögé ült, és beindította a motort. Lucas és Nelli is beszállt. Elindultak, majd elhaladtak apa mellett, aki a hátán cipelte azt a fura idegen fiút.

Nem sokkal később az egész család ott állt a városi rendőrség egyik irodájában.

– Ezt a fiút az erdőben találtuk – magyarázta apa a rendőrnek. – Valószínűleg sokkhatás érte. Nem beszél, és nem tudjuk, hol lakik és mi a neve.

– Ez a gyerek teljesen el van hanyagolva – motyogta a rendőr egy régi írógép mögött ülve, és alaposan szemügyre vette a csavargót. – Fiam, hogy hívnak? – kérdezte olyan hangosan, mintha egy sükethez beszélne. A fiú erre elfordította fejét, és még szorosabban kapaszkodott apába.

– Ezt már mi is kérdeztük tőle – mondta apa –, de nem válaszol.

– Hol vannak a szüleid? – kérdezte a rendőr éppolyan hangosan, mint az előbb. Semmi válasz. – Történt veled valami? – A fiú most is néma maradt. – Hol laksz? Értesz minket?

– Van valaki az eltűnt személyek listáján, aki hasonlít erre a fiúra? – érdeklődött anya.

– Sajnos nincs. – A rendőr csak a fejét rázta. – De felvesszük az esetet az önök információi alapján. Ha azután rátalálunk az eltűnt személyek listáján, összehasonlítjuk az adatokat. Talán még csak nemrég tűnt el otthonról.

– Nem hiszem. Szerintem már régen nem volt otthon – mondta apa, miközben a fiú szennyes és szakadt ruházatát nézte.

A rendőr új papírt fűzött az írógépbe, és mindent gondosan legépelt, amit anya, apa, Nelli és Lucas a délutánról elmondott. Aztán még készített néhány jegyzetet a fiú magasságáról, szeme színéről, súlyáról és koráról (tízévesnek saccolta), végül lefényképezte.

– Hol lesz addig, amíg jelentkeznek a szülei? – kérdezte anya.

– Ilyen esetekben el lehet helyezni a gyermeket a gyámhivatal ideiglenes szálláshelyén. Ha itt végzünk, vihetik is oda a fiút – felelte a rendőr. A csavargó ezt nyilvánvalóan megértette, mert még szorosabban csimpaszkodott apa nyakába, és egy kicsit reszketni is kezdett.

Anya és apa hosszan egymásra nézett, majd a rendőrre, aki hirtelen elhatározással felemelte a telefonkagylót.

– Várjanak egy pillanatot – mondta.

Néhány perc múlva már le is tette a telefont, és közölte:

– Rosenbaum asszony a gyámhivataltól egyetért azzal, hogy a fiú a ma éjszakát önöknél töltse. Láthatóan bízik önökben, így tehát jobb helyen van maguknál, mint egy gyermekotthonban. Mit szólnának hozzá?

Anya és apa Lucasra és Nellire nézett. Lucas már sejtette, hogy mi következik.

– Lucas, Nelli, egyetértetek azzal, hogy nálunk maradjon a fiú ma éjszakára? – kérdezte anya, és közben pontosan úgy húzta fel a szemöldökét, mint mindig, amikor akart valamit a gyerekeitől. – Csak addig, amíg jelentkeznek a szülei a rendőrségen, és hazaviszik, rendben?

Micsoda kérdés! Lucasnak nem volt túlságosan sok kedve ahhoz, hogy ezt a bűzölgő porontyot még otthon, este is elviselje. Már így is egész nap a középpontban volt. De mondhatott nemet? Hiszen ő nemcsak az idősebb testvér volt, hanem az okosabb is. Ami általában sok előnnyel járt, és sokszor meg is dicsérték. De néha semmi kedve nem volt ahhoz, hogy okos legyen. Mint ahogy most sem.

Nelli megelőzte őt azzal, hogy hangosan „hurrát” kiáltott. Leszegett fejjel Lucas is azt válaszolta:

– Igen, persze, rendben van.

Anya, mintha kitalálta volna a gondolatait, homlokon csókolta és így szólt:

– Bátor vagy, okos kisfiam!

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

Kiadják:

Szentírás Szövetség Alapítvány

1091 Budapest, Kálvin tér 8.

Telefon: (1) 216-5115

info@szentirasszovetseg.net

www.szentirasszovetseg.net

Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466-9896

harmat@harmat.hu

www.harmat.hu

Felelős kiadó: Daxner Tamás és Herjeczki Kornél

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borítóterv: Julia Plentz, Lente István

Tördelő: Lente István

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípus

Source Serif 4 – SIL Open Font License