Anton Pavlovics Csehov

A szerelemről
és más történetek

Fordította: Morcsányi Géza

A fordítás az alábbi kiadásból készült

АНТОН ПАВЛОВИЧ ЧЕХОВ
Полное собрание сочинений в тридцати томах
Издательство «Наука», Москва, 1974–1982.

A fordítást az eredetivel egybevetette
Kiss Ilona

Hungarian translation © Morcsányi Géza, 2022

Ősszel
осенью

Lassan éjszakára járt.

Tyihon bá’ csapszékében fuvarosok és búcsújáró zarándokok tanyáztak. Az őszi zápor és az ostorként arcukba csapó éles, hideg szél kergette be őket. Az ázott, fáradt vándorok a falak mellé állított padokon ücsörögtek, hallgatták a szelet, bóbiskoltak. Arcukra kiült az unalom. Az egyik fuvaros, egy ragyás, összekarmolt arcú fiatal a térdén tartotta vizes harmonikáját: játszott, aztán fásultan abbahagyta.

Az ajtó fölött, a homályos, zsírfoltos lámpa körül esőpermet szállt. A szél süvített, üvöltött, és mintha ki akarná tépni a sarkából a csapszék ajtaját. Az udvarról behallatszott, ahogy a lovak horkantgattak és tocsogtak a sárban. Nyirkos hideg volt.

A pult mögött ott ült maga Tyihon bá’, egy magas, nagy fejű paraszt, álmos és bedagadt szemekkel. Előtte, a pult innenső oldalán negyvenévesforma ember állt, piszkos, potom árú, de intelligenciára valló öltözékben. Gyűrött, sárlepte nyári kabát volt rajta, pamutszövet nadrág és mezítlábra húzott gumikalucsni. A feje, a zsebre dugott keze és a két sovány, hegyes csontú könyöke reszketett, mintha lázas lenne. Olykor-olykor enyhe rángás futott végig egész csontsovány testén, borzalmasan szétivott arcától le, a gumikalucsnijáig.

– A Krisztus szerelmére! – kérlelte Tyihont akadozó, megtört hangon. – Egy pohárral… egy ilyen kicsivel. És hitelbe!

– Jól van már… Sokan kódorogtok erre, tarhások!

A tarhás megvető, gyűlölködő pillantást vet Tyihonra. Megölné, ha lehetne!

– Értsd meg, te tudatlan, te ökör! Nem én kérem, hanem a belem, hogy parasztosan mondjam, ahogy te szoktad, az kéri! A betegségem kéri! Értsd meg!

– Nincs ezen mit érteni. Haladjál el…

– Mert ha nem iszom most rögtön, ezt értsd meg, ha nem elégítem ki a szenvedélyemet, annak bűntény lehet a vége! Isten tudja, mire leszek képes! Kocsmáros életed során, te bunkó, biztos sok részeg párát láttál; tényleg még most se vagy tisztában vele, hogy milyen emberek ezek? Ezek betegek! Láncra kötheted őket, ütheted, vághatod, de vodka, az legyen! No, kérlek tisztelettel. Légy oly kedves! Megalázkodom… Úristen, mennyire megalázkodom!

A tarhás a fejét csóválta, és lassan köpött egyet.

– Pénzet adjál, akkor lesz vodka is – mondta Tyihon.

– De honnan vegyek pénzt? Mindent elittam! Egy szemig! Csak ez a kabát, ez maradt. Nem tudom odaadni, mert pucér vagyok alatta… A sapkám kell?

A tarhás odanyújtotta Tyihonnak a posztósapkáját, itt-ott kikandikált belőle a vattabélés. Tyihon megfogta, megnézegette, és tagadólag rázta a fejét.

– Ingyér se kell… – mondta. – Trágya…

– Nem tetszik? Jó, akkor adjál hitelbe, hogyha nem tetszik. Jövök majd vissza a városból, meghozom az öt kopejkádat. Fulladj is meg az öt kopejkádon! Fulladj meg!

– Micsoda egy csibész vagy te? Milyen ember? Mit keresel itt?

– Inni akarok. Nem én akarok, a betegségem akar! Értsd meg!

– Mit piszkálsz engem? Hány ilyen kivert kutya, mint te, ténfereg az országúton! Eredj amoda, kérd meg a jó keresztényeket, hívjanak meg ők a Krisztus szerelmére, hogyha akarnak, én a Krisztus szerelmére csak kenyeret adok. Léhűtő!

– Csapd be te őket, szegényeket, mert én… már megbocsáss! Az nem én vagyok, aki kifosztja őket! Nem én!

A tarhás hirtelen félbehagyta a szónoklatot, elvörösödött, és a zarándokokhoz fordult:

– Azért mégis jó ötlet ez, jó keresztények! Adományozzatok egy ötöst! A belem kéri! Beteg a belem!

– Kis finom vizet igyál! – vigyorodott el a ragyás arcú fiatal.

A tarhás elszégyellte magát. Köhögőrohamot kapott, és elhallgatott. Egy perc múlva már megint Tyihonnak könyörgött. Végül sírva fakadt, és az ázott kabátját ajánlgatta egy pohár vodkáért. A sötétben nem látták a könnyeit, a kabátot viszont nem fogadták el, mert zarándoknők is voltak a csapszékben, akik nem óhajtották látni férfiúi meztelenségét.

– Akkor most mit csináljak? – kérdezte halkan, végképp kétségbeesve a tarhás. – Mit csináljak? Olyan nincs, hogy ne igyak. Különben elkövetek valamit, vagy fogom magam, és öngyilkos leszek… Mit csináljak, mi?

Járkálni kezdett a csapszékben.

Csengőszóval érkezett egy postakocsi. Az átázott postás bejött a csapszékbe, ivott egy pohár vodkát, és elment. Indult tovább a posta.

– Adok valamit, ami aranyból van – fordult a tarhás Tyihonhoz, és hirtelen falfehér lett. – Parancsolj, odaadom. Akkor legyen így… Akármilyen hitvány, alávaló dolog részemről, de vedd el… Azért csinálok ilyen disznóságot, mert beszámíthatatlan vagyok… A bíróság is fölmentene… Fogd, de csak egy feltétellel: később majd visszaszolgáltatod, amikor jövök visszafelé. Tanúk előtt adom át…

A tarhás a nedves kezével benyúlt a kabátja alá, és egy kis aranymedált húzott elő. Kinyitotta, és futó pillantást vetett a képmásra.

– Ki kéne szedni a képet, de nincs hová tennem: csuromvíz vagyok. Egye fene, rabold el képpel együtt. Csak egy feltétellel… Édes angyalom… azt kérem… Ne érintsd a kezeddel ezt az arcot… Könyörgök, angyalom! Bocsásd meg a csúnya szavaimat, hogy csúnyán beszéltem veled… Hülye vagyok… Ne érintsd a kezeddel, és ne nézz a szemeddel erre az arcra…

Tyihon elvette a medált, megnézte a próbát, és aztán zsebre tette.

– Lopott holmi – mondta, miközben töltött. – Na, jól van… igyál…

Az alkoholista kezébe fogta a poharat, csillogó szemmel nézett rá, amennyire a részeges, zavaros szemének volt még ereje csillogni, és kiitta… érzéssel, görcsös beosztással itta ki. Miután elitta az arcképet tartalmazó medált, szégyenlősen lesütötte a szemét, és a sarokba ment. Ott elvackolódott egy padon, egy zarándoknő mellett, összehúzta magát, és lehunyta a szemét.

Csendben, szótlanságban telt el fél óra. Csak a szél ütött zajt, a kályhacsőben zengte őszi rapszódiáját. A zarándoknők imádkoztak Istenhez, és csöndben elhelyezkedtek a padok alatt éjszakára. Tyihon fölnyitotta a medált, és szemügyre vette a női arcot, ahogy az aranykeretből kimosolygott a csapszékre, Tyihonra, az üvegekre.

Az udvaron szekér nyikorgott. Hallatszott a „hóha” és a tocsogás a sárban. Alacsony, hegyes szakállú parasztember lépett be sietősen a csapszékbe, hosszú irhabundában. Ázott volt és sáros.

– Na kérném! – rikkantotta, és egy ötkopejkással megkopogtatta a pultot. – Egy pohár eredeti madérát! Töltsed csak ki!

Azzal hetykén megpördült a sarkán, és végignézett az egész kompánián.

– Elolvadtatok, cukorok, a kakasalávaló nénikéteket! Megijedtetek az esőtől, rosszéletűek! El vagytok kapatva! Hát ez meg miféle mazsola?

A parasztember odapattant a tarháshoz, és az arcába nézett.

– Az anyját! Az uraság! – mondta. – Szemjon Szergejics! A mi uraságunk! Mi? Aztán milyen oknál fogva sziesztázik az úr pont ebben a csapszékben? Hát ez a magának való hely? Eh… a boldogtalan mártírja!

Az uraság fölnézett a parasztra, és maga elé emelte a karját. A paraszt sóhajtott, a fejét csóválta, elkeseredve legyintett mindkét kezével, és visszament a pulthoz, meginni a vodkáját.

– Ez a mi urunk – súgta oda Tyihonnak, a tarhás felé biccentve. – A mi földesurunk, Szemjon Szergejics. Láttad, hogy néz ki? Hát hasonlít ez egy emberre? Ha? Bizony, bizony… ilyen mértékben vedelni…

A paraszt megitta a vodkáját, beletörölte a száját a kabátujjába, és folytatta:

– Én az ő falujából vagyok. Innend négyszáz versztára, Ahtyilovkából… Az apjának voltunk a jobbágyai… De kár érte, barátom! De kár érte! Olyan derék úriember volt… Ott van az a ló, kint az udvaron! Látod-e? Őtőle kaptam a pénzt a lóra! Haha! A sors keze!

Tíz perc múlva már a paraszt körül ültek a fuvarosok és a zarándokok. Az meg halk, izgatott tenor hangon, az ősz surrogásától kísérve elbeszélte nekik sorjában az egész históriát. Szemjon Szergejics ugyanabban a zugban üldögélt, lehunyt szemmel, dünnyögve. Ő is hallgatta.

– Ez az egész egyedül a gyönge akaratúságból eredt – mesélte a paraszt izegve-mozogva, gesztikulálva. – A jó dolgától… Gazdag, nagy úr volt, de úgy, hogy az egész kormányzóságban… Megvolt mindene bőven! Biztos maguk is látták… Akárhányszor elment itt kocsival, itt, e mellett a csapszék mellett. Gazdag volt… Emlékszek, úgy öt éve, megy át a mikiskinszki komppal, és az ötkopejkás helyett képes volt egy egész rubelt adni… Egy vacak kis micsoda miatt kezdődött a tönkremenés. Elsősorban is – egy fehérnép miatt. Beleszeretett azzal a jó szívével egy városi nőbe… Az életénél is jobban. Vakká tesz a szerelem… Marja Jegorovnának hívták a hitványt, a vezetékneve meg olyan bitang volt, hogy ki se bírja mondani az ember. Emez beleszeretett, és megkérte a kezét, annak rendje szerint. Az meg, naná, azért mondott igent – az úr nem egy vacak kis micsoda, soha nem iszik, pénze is van. Megyek egyszer este, emlékszek, átfelé a kertjükön, nézem, azt’ ott ülnek a padjukon, és csókolják egyik a másikát. Az úr egyszer, az a kígyó meg vissza – kétszer. Az úr a fehér kis kezit neki, az meg – ssss! csak úgy nyomakszik hozzája, hogy a patás tegye akárhová…! Szeretlek, azt mondja, Szenya… Szenya meg, mint akit megbabonáztak, megy mindenfele, és a buta fejével dicsekszik, hogy milyen szerencsés… Ennek egy rubel, annak kettő… Nekem is adott, a lóra… A tartozásunkat is elengedte ennek örömére… Már jött az esküvő… Megesküdtek, ahogyan kelletik… És amikor a násznép ült volna asztalhoz, de pont, a nő fogta magát, és hintóval megszökött… A városba, egy ügyvédhez, a szeretőjéhez. Esküvő után, a büdöse! Mi? A legjobbkor! Mi? Az úr megpistult azóta, inni kezdett… Ahol ni, látod… Megy, mint az eszeveszett, csak arra a büdösre gondol. Szereti! Most is biztos bekutyagol a városba, hogy egy pillanatra láthassa… Másodsorban is, atyafiak, amiből a tönkremenés indult – a sógora, a testvérjének a férje… Képes volt a banknál aláírni a kezességet a sógorának… legalább harmincezerre. A sógor, naná, tudja a gazfickó, hogyan jár jól, és a füle botját se mozgatja a disznaja, emezen meg bevasalták mind a harmincezret… A bolond ember megszenvedi a bolondságát… Az asszony az ügyvédjének gyerekeket is szült, a sógor birtokot vett Poltava mellett, emez meg kereng, mint a bolond, csapszékről csapszékre, meg a magunkfajta parasztnak jajgat: „Odalett a hitem, testvéreim! Nincs már, akibe izé, higgyek!” A gyenge akaratúság! Minden embernek megvan a maga baja, most akkor inni kell? Ott van nálunk is, példának mondom, a falubíró. A felesége fényes nappal viszi magához a tanítót, a férjének a pénzét a szittyózásra költi, a falubíró meg jön-megy, azt’ mosolyog gúnyosan… Csak megsoványkodott kicsinyég…

– Kinek mennyi erőt adott az Úristen – sóhajtott Tyihon.

– Erőből is sokféle van – az igaz.

Sokáig mesélt a kis parasztember. Amikor befejezte, csönd telepedett a csapszékre.

– Hé, te… hogy hívják már magát…? te szerencsétlen ember! Gyere, igyál! – szólt oda Tyihon az úrnak.

Az úr odament a pulthoz, és nagy élvezettel megitta az alamizsnát…

– Add ide egy pillanatra a medált – súgta Tyihonnak. – Csak megnézem, aztán… visszaadom…

Tyihon összehúzta a szemöldökét, és némán odaadta a medált. A ragyás fiatal fölsóhajtott, elfordította a fejét, és vodkát rendelt.

– Idd meg, uraság! Áh! Vodka nélkül jó, de vodkával még jobb! Vodka mellett a bánat se bánat. Hajintsad föl!

Az uraság megivott öt pohárral, aztán indult vissza a sarokba, kinyitotta a medált, és részeg, zavaros szeme keresni kezdte a drága arcot… De az arc már nem volt ott… Az erényes Tyihon körmei kikaparták a medálból.

A lámpás lobbant egyet, és kialudt. A sarokban összevissza hadart valamit álmában egy zarándoknő. A ragyás arcú fiatal hangosan imádkozott Istenhez, és elnyúlt a pulton. Újabb szekér érkezett… Az eső meg csak ömlött, ömlött… Egyre hidegebb és hidegebb lett, s úgy rémlett, sose lesz vége ennek a gyalázatos, sötét ősznek. Az úr a medálra meredt, és egyre a női arcot kereste… Elaludt a gyertya.

Tavasz, merre vagy?

(1883)

Osztriga
устрицы

Nem nagyon kell megerőltetnem a memóriámat, hogy a legapróbb részletekig emlékezzem arra az esős, őszi alkonyatra, amikor az egyik forgalmas moszkvai utcán állok apámmal, és érzem, ahogy fokozatosan kitör rajtam valami furcsa betegség. Semmi fájdalom, de a lábam rogyadozik, a szavak bennszorulnak a torkomban, a fejem erőtlenül oldalra billen… Most már biztos rögtön elvágódom, és eszméletemet veszítem.

Ha ebben a pillanatban kórházba kerülnék, az orvosoknak azt kellene fölírniuk a táblámra: Fames1 – egy olyan betegséget, ami nincs benne a tankönyvekben.

Mellettem ott áll a járdán a szülőapám, nyűtt nyári kabátban, vászonsapkában, amiből kilóg egy darab fehér vatta. Lábán nagy, nehéz kalucsni. Hiúságból, nehogy az emberek meglássák, hogy mezítlábra hordja a kalucsnit, kopott lábszárvédőt húzott fölé.

Ez a szegény, kelekótya, furcsa ember, akit annál jobban szeretek, minél szakadtabb és piszkosabb lesz a sikkes nyári kabátja, öt hónapja érkezett a fővárosba, hogy valami irodai állást találjon. Öt hónapja kóborol a városban, mindenütt munkát kért, és csak ma szánta rá magát, hogy kiálljon az utcára – alamizsnát kérni.

Szemben velünk nagy, kétemeletes ház, kék cégtáblával: „Vendéglő”. A fejem erőtlenül hátra és oldalra csuklik, amitől önkéntelenül is fölfelé, a vendéglő kivilágított ablakaira nézek. Az ablakokban emberi alakok suhannak ide-oda. Látni a géporgona jobb oldalát, két olajnyomatot, a függőlámpákat… Ahogy benézek az egyik ablakon, fehérlő foltot veszek észre. A folt mozdulatlan, és egyenes vonalú kontúrjával élesen kiválik az általános sötétbarna háttérből. Erőltetem a szemem, és rájövök, hogy a folt egy falra akasztott fehér tábla. Rá van írva valami, de hogy mi – azt pont nem látni…

Fél óráig nem veszem le a szemem a tábláról. Fehérsége vonzza a tekintetemet és szinte hipnotizálja az agyamat. Nagyon próbálom, hogy el tudjam olvasni, de próbálkozásaim eredménytelenek.

A furcsa betegség végül erőt vesz rajtam.

A hintók zaját egyre inkább mennydörgésnek hallom, az utca bűzében szagok ezreit ismerem föl, a vendéglői fényekben és az utcai lámpákban vakító villámokat lát a szemem. Öt érzékem megfeszül, és többet teljesít, mint kellene. Már olyasmit is látok, amit korábban nem láttam.

– Osztriga… – olvasom ki a táblán.

Furcsa szó! Megértem a földön pontosan nyolc évet és három hónapot, de még sose hallottam ezt a szót. Mit jelent? Nem a vendéglős neve ez? De hát a névtáblákat az ajtóra szokták kitenni, nem a falra!

– Papa, mit jelent az, hogy osztriga? – kérdezem rekedten, és megpróbálom erővel apám felé fordítani az arcom.

Apám nem hallja. A tömeg mozgását kémleli, és tekintetével követ minden elhaladót… A szemén látom, hogy mondani akar valamit a járókelőknek, de a sorsdöntő szó nehéz súlyként csügg reszkető ajkán, és sehogy sem képes leszakadni róla. Az egyik járókelőnek még utána is lépett, és megérintette a kabátujját, de amikor az megfordult, ő annyit mondott: „pardon”, és zavartan visszahátrált.

– Papa, mit jelent az, hogy osztriga? – ismétlem meg.

– Az egy olyan állat… Tengerben él…

Egy pillanat alatt elképzelem az ismeretlen tengeri állatot. Biztos úgy félúton lehet a hal meg a rák között. Mivel a tengerből jön, természetesen nagyon finom, forró hallevest készítenek belőle, szegfűborssal és babérlevéllel, savanykás falusi levest porcogóval, rákszószt, valami hideget, tormával… Jól magam elé képzelem, ahogy az állatot meghozzák a piacról, gyorsan megpucolják, gyorsan lábosba rakják… gyorsan, gyorsan, mert mindenki éhes… iszonyúan éhes! Érződik a konyhából a sült hal és a rákleves szaga.

Érzem, ahogy a szag a szájpadlásomat, az orrlyukaimat csiklandozza, ahogy egész testemet birtokba veszi… A vendéglő, apám, a fehér tábla, a ruhám ujja – mindennek ilyen szaga van, olyan erős, hogy rágni kezdek. Rágok és nyelek, mintha tényleg ott lenne a számban egy falat a tengeri állatból…

Rogyadozik a lábam az élvezettől, amit érzek, és hogy ne vágódjam el, apám karja után kapok, és nekiesem a nedves nyári kabátjának. Apám reszket és összehúzódzkodik. Fázik…

– Papa, az osztriga böjtös étel vagy nem böjtös? – kérdezem.

– Élve szokták enni… – mondja apám. – Van páncélja, mint a teknősbékának, de… két félkagylóból.

A finom illat már nem is csiklandoz, oda az illúzió… Most már mindent értek!

– De undorító – suttogom –, de undorító!

Hát ezt jelenti akkor az osztriga! Magam elé képzelem az állatot, békára hasonlít. Ül a béka a kagylóban, nagy, csillogó szemmel bámul kifelé, és mozgatja a visszataszító állkapcsait. Látom magam előtt, ahogy meghozzák a piacról a kagylós, ollós, csillogó szemű állatot a nyálkás bőrével… A gyerekek mind elbújnak, a szakácsnő meg finnyás grimaszt vágva megfogja az állatot az ollójánál, tányérra teszi, és viszi az ebédlőbe. A felnőttek megfogják, és eszik… úgy, élve, a szemével, fogával, mancsával együtt! Az meg nyiszog, és megpróbálja megharapni a szájukat…

Fintorgok, de… de mért kezdenek akkor rágni a fogaim? Gusztustalan, undorító, ijesztő az állat, de én eszem, mohón eszem, közben nem merem érezni, hogy milyen íze meg szaga van. Egy állatot már megettem, és már látom a csillogó szemét a másodiknak, a harmadiknak… Eszem őket is… Végül eszem a szalvétát, a tányért, apám kalucsniját, a fehér táblát… Eszem mindent, ami csak a szemem elé kerül, mert érzem, hogy csak az evéstől múlik el a betegségem. Az osztrigák félelmetesek, ahogy néznek a szemükkel, undorítóak, remegek a gondolatuktól is, de enni akarok! Enni!

– Adjanak osztrigát! Kérek osztrigát! – szakad ki a kiáltás a mellemből, és előrenyújtom a kezem.

– Segítsenek, uraim! – hallom ugyanakkor apám tompa, fojtott hangját. – Szégyen a kérés, de – uramisten! – nincs több erőm!

– Adjanak osztrigát! – kiabálok, apám kabátszárnyát ráncigálva.

– Mért, te tényleg megeszed az osztrigát? Egy ilyen kicsi! – hallom magam mellett a nevetést.

Két cilinderes úr áll előttünk, nevetve néznek az arcomba.

– Te megeszed az osztrigát, öcskös? Komolyan? Érdekes! És hogy eszed meg?

Emlékszem, valaki erős kézzel húz a kivilágított vendéglő felé. Pár pillanat alatt tömeg gyűlik körém, kíváncsian és nevetgélve néznek. Asztalnál ülök, és egy nyálkás, sós, víz- és penészszagú valamit eszem. Mohón, rágás nélkül eszem, meg se nézem, meg se tudakolom, hogy mit. Úgy érzem, ha kinyitom a szemem, biztos, hogy csillogó szemeket, ollót, éles fogakat fogok látni…

Egyszer csak ráharapok valami keményre. Reccsen.

– Haha! Eszi a héját! – nevet a sokaság. – Te lüke, hát azt hogy lehet megenni?

Későbben a borzalmas szomjúságra emlékszem. Az ágyamban fekszem, és nem tudok elaludni a gyomorégéstől és a furcsa íztől, amit kimart szájamban érzek. Apám hadonászva, le-föl járkál a szobában.

– Azt hiszem, megfáztam – mormolja. – Valamit érzek a fejemben… Mintha benne ülne valaki… De lehet, hogy attól van, mert nem… izé… nem ettem ma… Tényleg, hogy milyen vagyok, egy hülye… Látom, hogy azok az urak kifizetnek tíz rubelt az osztrigáért, mért nem tudtam odamenni, és kérni tőlük… kölcsönbe? Biztos adtak volna.

Reggelfelé elalszom, és egy békát látok álmomban, ollója van, kagylóban ül, és szemez velem. Délben fölébreszt a szomjúság, apámat keresem a tekintetemmel: még mindig le-föl jár és hadonászik.

(1884)

Bűnöző
злоумышленник

Alacsony, nyeszlett kis parasztember áll a vizsgálóbíró előtt, vastag pamutingben és foltos nadrágban. Szőrrel benőtt, himlőhelyes az arca, vastag, lecsüngő szemöldöke mögül szinte alig látszik a szeme, amely mogorva egykedvűséget tükröz. Sapkaként fejére boruló, fésűt rég nem látott, kócos hajától még egykedvűbb, pókosabb lesz a kinézete. Mezítláb van.

– Gyenyisz Grigorjev! – kezdi a vizsgálóbíró. – Gyere közelebb, és válaszolj a kérdéseimre. Folyó év július hetedikén Ivan Szemjonov Akinfov vasúti őr a reggeli bejáráson, a száznegyvenegyes versztánál tetten ért anyacsavar lecsavarásán, amely a sínt rögzíti a talpfához. Itt van, ez az az anyacsavar…! Amely anyacsavarral téged letartóztatott. Így volt?

– Micsoda?

– Így volt-e minden, amint Akinfov előadja?

– Ja, így.

– Jól van; nos, és miért csavartad le az anyacsavart?

– Micsoda?

– Hagyd abba ezt a micsodázást, a kérdésre válaszolj: miért csavartad le az anyacsavart?

– Ha nem kelletett volna, nem csavarom le – válaszol rekedtes hangon Gyenyisz, és a plafonra sandít.

– De mire kellett neked ez az anyacsavar?

– Az anyacsavar ni? Mink az anyacsavarból nehezéket csinálunk.

– Ki az a mi?

– Mink, a nép… A klimovi parasztok, úgy értve.

– Ide hallgass, pajtikám, ne játszd meg nekem az idiótát, hanem beszélj értelmesen. Fölösleges itt nehezékről hazudozni!

– Életembe se hazudtam soha, még hogy hazudok… – mormolja Gyenyisz, és pislog. – Hát mér, nagyságos úr, talán lehet nehezék nélkül? Hát hogyha élő csalit vagy gilisztát rakol a horogra, az talán lemegyen a fenékre nehezék nélkül? Hazudok… – neveti el magát Gyenyisz. – Mi a nyavalyának akkor a izé, az élő csali, hogyha fönn marad a víz tetején! A sügér, a csuka, a menyhal, az mindig a fenékhorogra megyen, amelyik pedig csak fölül lebeg, hát arra legföljebb a kapókeszeg harap rá, de az is csak ritkán… Minálunk nincs a folyóban kapókeszeg… Az a nagy helyet szeresse.

– Mit akarsz pont a kapókeszeggel?

– Micsoda? Hát hogyha maga kérdezi! Minálunk az urak is úgy pecáznak. A legutolsó kölök se megyen nehezék nélkül pecázni. Persze, amelyik nem ért hozzá, az megyen nehezék nélkül is. Bolondnak mindent szabad…

– Szóval azt mondod, hogy azért csavartad le ezt az anyacsavart, hogy nehezéket csinálj belőle?

– Hát minek másnak? Nem is célba dobni vele!

– De nehezéknek jó lett volna ólom is, egy golyó… valamilyen szög…

– Az ólom nem hever az utcán, meg kelletik venni, a szög meg nem jó rá. Az anyacsavarnál nem találni jobbat… Súlya is van, luk is van rajta.

– Nagyon játszod itt nekem a hülyét! Mint egy ma született bárány, vagy aki az égből pottyant ide. Tényleg nem érted, te bumburnyák, hogy mihez vezet a lecsavarás? Ha nem veszi észre az őr, lehet, hogy ki is siklott volna a vonat, emberek haltak volna meg! Embert öltél volna!

– Isten mentsen, nagyságos uram! Mér öltem volna? Hát pogányok vagyunk mink, vagy gonosztevők? Hála az Úrnak, nagyságos uram, már mennyit leéltem, oszteng nemhogy ölni, de rágondolni se, meg nem fordult a fejembe… Szűzanyám, ments meg, irgalmazz… Hogy tetszik ilyet mondani!

– Akkor szerinted mégis mitől siklanak ki a vonatok? Két-három anyacsavar lecsavarva, meg is van a kisiklás!

Gyenyisz elneveti magát, és gyanakodva hunyorog a vizsgálóbíróra.

– Naaa! Hány éve csavarjuk már őket lefele, az egész falu, és az Úr megóvott minket, most meg hogy kisiklás… embereket ölni… Hát hogyha a sinet elhozom, vagy egy gerendát rakok oda keresztbe a vonat elébe, na, akkor mondjuk földűlt volna, de így… fú! Egy anyacsavartól!

– De értsd már meg, hogy az anyacsavarok fogják oda a síneket a talpfákhoz!

– Értsük mink… Azér nem az összeset csavarjuk le… hagyunk ott… nem ész nélkül csináljuk… értsük…

Gyenyisz ásít, és keresztet vet a szájára.

– Tavaly itt kisiklott egy vonat – mondja a bíró. – Most már világos, hogy miért…

– Mit méltóztatik?

– Most már, mondom, világos, hogy mitől siklott ki tavaly a vonat… Értem már!

– Hát arra van a sok iskolájuk, hogy értsék, kedves jótevőink… Tudta az Úr, kinek adta a megértést… Uraságod ugye kitanálta, hogy meg mint, az őr viszont, amelyik ugyanúgy paraszt, nem ért semmit, fogja az ember grabancát, oszteng cibálja… Ki kell tanálni, oszteng utána cibálni! Nem véletlen – parasztnak parasztesze van… Írja be azt is, nagyságos úr, hogy kétszer szájon vágott meg mellen.

– A házkutatáskor még egy anyacsavart találtak nálad… Azt hol és mikor csavartad le?

– Azt tetszik mondani, amelyik a piros láda alá volt becsúszva?

– Én nem tudom, hová volt becsúszva, csak hogy megtalálták. Mikor csavartad le?

– Azt én nem csavartam le, azt nekem az Ignaska, a félszemű Szemjonnak a fia adta. Ezt arra mondom, amelyik a láda alatti, az meg, ami az udvari fészerbe volt, azt a Mitrofannal együtt csavartuk ki.

– Milyen Mitrofannal?

– A Mitrofan Petrovval… Nem tetszik ismerni? Ő csinálja nálunk a kerítőhálókat, és árulja az uraknak. Őneki sok ilyen anyacsavar kelletik. Minden hálóra majhogy vagy tíz darab…

– Ide hallgass… A büntető törvénykönyv 1081-es cikkelye kimondja, hogy minden szándékosan végrehajtott vasúti károkozásért, amely az ugyanazon útvonalon közlekedő szerelvényt veszélynek teheti ki, és amennyiben az elkövető tudta, hogy ennek következménye szerencsétlenség lehet… Érted? Tudta! Márpedig neked tudnod kellett, mihez vezetnek a lecsavarások… a büntetés kényszermunka és száműzetés.

– Persze, uraságodék jobban tudják… Mink tudatlanok vagyunk… honnan értsük?

– Értesz te mindent! Csak hazudsz, megjátszod magad!

– Minek hazudnék? Tessék megkérdeni a faluban, hogyha nem hiszi… Nehezék nélkül csak huszárkeszeget fognak, amelyik a fenékjáró küllőnél is rosszabb, oszteng az se fog menni nehezék nélkül.

– A kapókeszegről mesélj még! – mosolyog a vizsgálóbíró.

– Kapókeszeg mifelénk nincsen… Beeresszük a zsineget nehezék nélkül a víz fölé lepkével, jön a fejes domolykó, bár az is csak ritkán.

– Na, hagyd abba…

Csend lesz. Gyenyisz egyik lábáról a másikra áll, odapillant a zöld posztós asztalra, és szaporán pislog, mintha nem a posztót látná, hanem a napot. A vizsgálóbíró gyorsan ír.

– Elmenjek ni? – kérdezi Gyenyisz kis hallgatás után.

– Nem. Őrizetbe kell vegyelek és börtönbe kell küldjelek.

Gyenyisz abbahagyja a pislogást, és sűrű szemöldökét fölvonva, kérdőn néz a vizsgálóbíróra.

– Vagyishogy hogy börtönbe? Nagyságos uram! Nincsen nekem időm, mennem kelletik a vásárba; a Jegor három rubellel tartozik a szalonnáért…

– Hallgass, ne zavarj.

– Börtönbe… Hogyha volna mér, mennék is, de hát így… habókra… Mért? Se nem loptam, asszem, se nem verekedtem… Hogyha meg a tartozás végett gondolja nagyságod, akkor ne tessék hinni a falubírónak… A megbízott urat tessék megkérdeni… A falubíró ni, az nem lelkiismeretes ember…

– Hallgass!

– Hallgatok én, persze… – dörmögi Gyenyisz. – De hogy a falubíró összevissza hazudott a jelentésbe, arra meg is esküszök… Mink hárman vagyunk tesvérek: Kuzma Grigorjev ugye, Jegor Grigorjev és én, Gyenyisz Grigorjev…

– Nem tudok dolgozni tőled… Hé, Szemjon! – kiált a vizsgálóbíró. – Elvezetni!

– Mink hárman vagyunk tesvérek – mormolja Gyenyisz, amikor két markos katona megfogja, és kivezeti a helyiségből. – A tesvér nem felel a testvériér… A Kuzma nem fizet, te meg, Gyenyisz, feleljél… Bírók ni! Meghalt a mi gazdánk, a tábornok, Isten nyugosztalja, majd az megmutatta volna maguknak, bíróknak… Hozzáértéssel kelletik ítélni, nem potyára… Meg is botozhatnak, de ok miatt legyen, igazságosan…

(1885)

Jegyzetek

1 Éhezés (latin).

Köszönetnyilvánítás

Ezek a fordítások nem jöttek volna létre, és nem lett volna belőlük könyv, ha a Magvető Kiadó nagyszerű munkatársai nem teszik a dolgukat, ahogy szokták (nagyszerűen), és ha kívülük még néhányan nem bizonyultak volna igaz barátnak és segítőmnek ebben a dologban is.

Megpróbálom fölsorolni, kik ők: Balog Judit Kismalac, Kiss Ilona, Mosonyi Aliz, Okszana Jakimenko, Babiczky Tibor, Bálint András, Darvasi László, Gothár Péter, György Péter, Pintér József, Valló Péter, Vjacseszlav Szereda.

Nem is tudják, mennyire hálás vagyok nekik.

M. G.

Tartalom

Ősszel

Osztriga

Bűnöző

Sötétben

Bánat

Nagyszombat éjén

Bűnözők (Szemtanúk elmondása)

Koldus

A 6-os kórterem

A fekete szerzetes

A Rothschild hegedűje

A mezzaninos ház (Egy festő elbeszélése)

A tokban élő ember

Egres

A szerelemről

Jonics

Karácsony táján

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Pintér József
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3486 6
ISSN 0324-5713

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence