Szonja German eredetileg orvos végzettségű, kortárs magyar szerző. Fiatalkora nagy részét külföldön töltötte, 2010 óta orvos férjével boldogan él Budapesten, a titokztos, festői Hegyvidéken. Nem lehet véletlen, hogy Szonja pont ezen a dimbes-dombos, mese- és románcszövésre ösztönző, cseppet sem unalmas tájon alkotta meg elbeszéléseit. A szatirikus hangvételű, olykor lírai, olykor finom iróniával átszőtt írások hétköznapi, ismerős szituációkat, korántsem tökéletes, mégis szerethető, esendő karaktereket állítanak elénk. Hozzánk hasonlóan legjobb tudásuk szerint, főpróba nélkül élik az életüket. Önazonosság, önámítás, hazugság, életközepi válság, felelősség és esztétikum időtlen témái ezúttal a jóléti társadalom közegében jelennek meg.

A modern élet kényelme, munkakörük kivételes szabadságfoka lehetőséget teremt a szereplőknek az élményfüggőségükből is fakadó unalomérzésük csillapítására. Az életvitelükre jellemző viszonylagos keretnélküliségben felszínre kerülnek belső konfliktusaik, fel nem dolgozott traumáik és legalapvetőbb szükségleteik is. A kötet miközben minőségi szórakozást nyújt, észrevétlenül a sorok mögé vezet, és elgondolkodtat.

Ki a nyertes, ki a vesztes? Hol az igazság? Van-e remény a személyiségfejlődésre? Ilyen és ehhez hasonló kérdésekre keresi a választ könnyed humorral és finom intellektussal a szerző.

Előkészületben:

Három nap egy esztendő (novellák és elbeszélések)

Szonja German

Caso Bagatelle

A szereplők véleménye nem minden esetben egyezik a szerző személyes véleményével. A történetek elenyésző részben valós események által ihletettek. A történetek a szerző által kitalált események, a nevek, helyszínek, események, helyzetek teljes mértékben fiktívek, minden esetleges egybeesés a véletlen műve. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért. A szerző nem vonható felelősségre semmilyen fizikai, pszichológiai, érzelmi, pénzügyi kárért, beleértve, de nem korlátozva a speciális véletlenszerű, közvetett vagy egyéb károkat.

Jelen könyvet vagy annak részleteit a szerző írásos jóváhagyása nélkül tilos sokszorosítani, reprodukálni, informatikai tároló és visszakereső rendszerben vagy más adatrendszerben tárolni, más nyelvekre fordítani, bármely formában, bármily értelemben vagy eszközzel, elektronikusan, fényképészeti úton, mechanikusan, előadás, hangoskönyv formájában vagy más módon közölni.

Szonja German

Caso Bagatelle

Két elbeszélés

Budapest, 2023

© Nyemceva Darja Vjacseszlavovna
(Szonja German), 2023

© Fekete Sas Kiadó, 2023

FEKETE SAS KIADÓ
Alapította Fazakas István 1990-ben.
Az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők
Egyesülésének tagja.
1136 Budapest, Pannónia u. 14.
Telefon: +36 1 780 0076
+36 20 9316 669, +36 20 2317 924
E-mail: feketesas@feketesas.hu
Honlap és internetes áruház: www.feketesas.hu
Felelős kiadó: Fazakas István

ISBN 978-615-6168-61-0

Elektronikus könyv:
ElektroPress Studio

Caso bagatelle
(avagy Wanderer Leó kalandjai)¹

1 caso bagatelle: „mindennapi eset” (olasz)

Ahogy a városba menet futólag megpillantom a Casa Bagatelle csúcsos tornyát, ők jutnak eszembe, ahogy ebédidőben, üzleti megbeszélésnek álcázva, édeskettesben, a teraszán üldögélve, lezseren szürcsölik a kis feketét és közös történetük keserűjét. Lábfejük az asztal alatt éppenhogy összeér, szabályos, határozott ütemre dobog a szívük, lelkük a fellegekben táncolja a bolerót.

A vagány fiatalasszony – az örökké nyüzsgő, bíbor szandáljában macskakövön tipegő Detti. Nap csókolta bőre – szaténfényű „café au lait”; indigókék, térd alá érő, ujjatlan, karcsúsított farmerruha, karmazsinnal felékesített, de soha nem közönséges, oválisra igazított, rövid, csillogó körmök – ilyen volt Ő, a kacarászó aranytincsű, zöld szemű renaissance. Úgy élt, ahogy kacarászott, ahogy fésülte a haját, ahogy szürcsölte a kávét, ahogy ette a fehérboros, vadkacsás rizottót – könnyedén, természetesen, élvezettel és őszintén. Bárhol megjelent, a leghavasabb december legsötétebb órájában is, mindig a fényt, a nyarat hozta magával, és a felejthetetlen Aromatics Elixir illatfelhőjét. Ő, Detti, maga volt az elixír, a mindent maga körül átható örömesszencia.

Nemcsak szép volt, hanem művelt is. Nem csoda, hogy még Budayt is levette a lábáról. Buday ugyanis jó ízléséről volt híres, és nem kevésbé: csillapíthatatlan, kissé hisztérikus „romanticizmusáról”. Mondhatjuk azt is, hogy függő volt. Egy olyan drámától, amelyben neki szánták a főszerepet.

Jóképű lehetett valamikor, de azokban az időkben, amikor ez a történet játszódik, jobbára már csak félt az öregedéstől. Valóságosan rettegett, irtózott tőle. A rettegés viszont fitten tartotta Budayt, és három viharosan elfuserált házasság ellenére egy avatatlan tekintet számára közel hatvanévesen sem nézett ki többnek negyvenvalahánynál. Ápolt volt, kétségkívül. Gondosan ügyelt snájdig megjelenésére, sűrűn festette a haját, illatos olajokkal kényeztette kreol bőrét, és nem vetette meg a szerető női kezek simogatását. Utóbbiak jótékony hatásáról empirikus, azaz tapasztalati úton meg volt győződve.

Buday, vagy… legyen inkább Wanderer, az ars poetica kedvéért, mondjuk… Leonhard, tömérdek időt töltött életében utazással, olyan ingázással, melynek szerves részét képezte a nők közötti pendlizés, és Detti szerint kandúr volt a javából. Catus² és igazgató egyben, „two in one”. Nappal – igazgató, éjjel – oroszlán. Néha nappal is, értelemszerűen: munkaidőben. Erről aktuális hitvese persze mit sem sejtett. Ha mégis, okosabb volt annál, hogy balhét rendezzen, elvégre nem zsákbamacskához ment hozzá.

Tudta, amennyiben kiböjtöli ezt az örökösnek tűnő kapuzárást, ha türelmes marad – megőrzi a család integritását, a gyermekeknek marad apjuk, neki férje, és nem utolsósorban társadalmi státusza. Pezsgőgyári asszisztensből igazgatóné – akárhogy is forgatjuk, felér egy karrierugrással. Mindent feltett tehát a főnyereményre: fogyatkozó türelmét, sértett hitvesi büszkeségét és velük együtt, lévén elmúlt már negyven, a maradék, múlóban levő fiatalságát. Nem akart válni.

Általában Leó sem vált el, legfeljebb papíron, a formális rend, csend, valamint a láthatáron ígérkező újabb kalandok kedvéért szánta magát erre a lépésre. A lépés pedig leginkább úgy jött ki, hogy kapcsolataiban, hosszúságukra és mélységükre való tekintet nélkül, előbb vagy utóbb, de végül utolérte a fesztivál. Az igazat megvallva, akarva vagy akaratlanul tudat alatt gondoskodott róla, hogy házas- és szerelmi élete sokkalta inkább a velencei karneválhoz legyen hasonlatos, semmint egy átlagos középosztálybéli, értelmiségi férj és apa hétköznapjaihoz. Valahányszor kimondatták vele a szomorító, máskülönben sok egyéb vonatkozásban mégiscsak megkönnyítő „nem” -et, elegánsan kimért oroszlánléptei máris hol előre, hol hátra, oda-vissza szalszáztak a téridőben. Kifejlett diplomáciai érzékének hála, ami azért időnként kikapcsolt, minden nejével kiváló viszonyt ápolt, és az értelmetlen kérdésre: „Hűséges vagy, drágám?”, humorosan replikázott: „Hát persze, édesem, hűséges vagyok”, és kis szünet után hozzátette: „Mindenkihez!” Humornak szánta, ám ahogyan hamarosan látni fogják, a szóban forgó tréfa teljes terjedelmében fedte a valóságot. Fedte is meg nem is. Wanderer egyszerre volt hűséges és éppen ennélfogva hűtlen: mindenkit csalt mindenkivel. Példának okáért, fölöttébb rejtélyes csoda folytán, minden páros pénteken a harmadik nejénél vacsorázott, páratlan szombatokon pedig teljes és feltétlen diszkrécióban az első Wanderernénél emelgette a címeres, gőzölgő ezüstkanalat. Viszonyuknak, való igaz, nem volt párja, mert tizenegy évvel idősebb príma donnája, Elzbieta von Buday asszony azóta sem cserélte le a vezetéknevét, még mindig és nem is titkon szerelmetes maradt Leóba, s szép kora ellenére ki nem alvó szenvedélye jeléül, időről időre drága öltönyszetteket szabatott a volt urának, aki leheletnyi kézcsókkal és ebédmegjelenéssel készségesen viszonozta ezt. Otthon, természetesen, azt a verziót adta elő, hogy ő rendelte meg a szabónál az öltönyöket, ami operatív szempontból igaz is volt, hisz róla vették le a méreteket, így emiatt az aktuális feleségben sosem fogant gyanú.

Minőségi, szemrevaló kelmékben, fessen és jól fésülten, Wanderer tovább hódított, másutt. Mit sem törődve ruhatára eredetével, kamatoztatta, amit vehemenciája, egészsége és pozíciója aktuálisan engedett. Fess volt, ezt meg kell hagyni. Ezen a véleményen maradt a második asszonya is, Sophie, aki néha keblére fogadta a volt hitvesét, és büszkén lejtett vele egy-egy kört a Place Pigalle-on, amikor Leó éppen tárgyalni repült Párizsba. Micsoda éjszakák voltak azok! A szabadság tetőfoka!

A párizsi plusznapokat Vera, az idomított könyvelő, ügyesen üzleti útnak álcázta… na, természetesen nem ingyen, hanem egy hosszú, forró csók reményében, ami néha neki is kijutott. Nem több, csak egy csók, egy csók és ezen kívül semmi más. Vera nem is reménykedett másban, jól tudta, hogy Leó nem adhatott neki többet. De nem ám azért, amiért Vera gondolta, hanem mert szimplán nem akarta. Ez is épp elég volt, Vera nem volt se szép, se vonzó, sem különösebben érdekes, csupán megbízható és készséges. Miért is adott volna neki többet, ha egy csókkal kordában tarthatta a pezsgőgyári könyvelést?

A könyvelés rendben volt, a piac bővült, az eladások is lassan, de annál biztosabban nőttek, ám főszereplő párosunk, Leó és Bernadett kedélyének hullámvasútja egy idő után már nem követte a pénzügyi mérleg nyílegyenes szárnyalását.

Félig-meddig kollegiális, a cégnél szigorúan tabunak számító kapcsolatuk kezdeti és nem mellesleg tiltott mámorában Wanderer készségesen teljesítette a fiatal osztályvezető minden óhaját. Szerenádot is adott az ablaka alatt, aztán tulajdon testének épségét kockáztatva, az utca közepéről verseket szavalt neki, és szezonális virágkölteményekkel borította be lépcsőjét. S télen? Hát télen, kissé lenyugodott… tavaszig. Az első biztató napsugarak hatására újból megjelent az erkély alatt, és „Bella, bellissima!” – kiáltásokkal szórta be csókokkal Detti rózsavölgyi erkélyét. Detti eleinte csak visszafogottan, szívdobbanással replikázott a hódolásnak. De Ámor nyila végül célba talált, és Detti feladta bástyáit.

Őszintén szerette Wanderert, mint előtte és utána minden asszony, mert Leóban, ha az igazsághoz tartjuk magunkat, azért bőven akadt szeretnivaló. Művelt volt, intelligens, tehát nem csak snájdig, és nagyon tudott udvarolni. Ha akart. Általában volt hozzá kedve, mindenhol és mindenkinek. Nehéz megmondani, mi mozgatta pontosan, talán maga Wanderer sem volt ezzel egészen tisztában.

Udvarlásaiban legtöbbször megállt egy mosolynál, máskor ennél mélyebbre gabalyodott egy asszonyba. Egy szó, mint száz: alaposan próbára tette a női szíveket. Így, az idő távlatából, bevallom, engem is kerülgetett, de egyszer sem tettem meg neki a szívességet, hogy baráti beszélgetésnél mélyebbre kerüljünk. Eleinte Dettiről beszélt, hogy hogyan duruzsolja vissza az életébe. (Sokadik, de nem utolsó szakításuk nagyon megviselte Leót, volt, amikor naponta hallatta a panaszait telefonon, később már éjjelente is tárcsázta a számomat.) Az online tanácsadás nem működött sokáig, akármennyire is próbálkozott javítani akkoriban éppen kilátástalan helyzetén, nem volt hatalmamban visszafordítani számára az időt.

– Nézd, azt hiszem, nem tudok többet tenni a békülésetek érdekében, felnőtt emberek vagytok, meg tudjátok nélkülem is beszélni – mondtam neki egyik alkalommal.

– Értem, igazad van – mondta Leó, nem visszakozott, és ezennel rájuk bíztam az amúgy is kettejükre tartozó kapcsolatuk sorsát.

Pár héttel később bent jártam Dettinél az irodában, ahol a folyosón ismét összefutottam Leóval. Wanderer szokásos eleganciával kérte, hogy ugorjak már be hozzá egy pár ajtóval odébb, mondani szeretne valamit. Gyanútlanul beugrottam.

– Parancsolj, kérlek – tolta be alám előzékenyen a széket –, köszönöm, hogy befáradtál.

– Nézd, Leó – folytattam –, bevallom, nekem kezd kellemetlen lenni ez az egész, puffernek érzem magam a kettőtök viszonyában, nem hinném, hogy ez járható lenne a továbbiakban.

– Oké – mondta Leó, és sejtelmesen belenézett a szemembe –, és te, mit szeretnél?

– Én… semmit. Nem hinném, hogy további dolgom lenne ebben a kapcsolatban, szeretném, ha közvetlenül, engem kihagyva tárgyalnátok meg mindent.

– Ez érthető – folytatta Wanderer. Közben aligha fogta az adást, vagy úgy tett, mint aki nem érti. – Szeretnék beszélni veled – mondta egy összeesküvő óvatosságával.

– De Leó, én viszont nem szeretnék, nem szeretnék Dettiről a háta mögött beszélni, oldjátok meg nélkülem, béküljetek ki vagy sem, csak hagyjatok ki belőle, kérlek!

Wanderer kiegyenesedett, aztán rám nézett, és az őrültekre jellemző tekintettel kibökte:

– És ki akar itt Dettiről beszélni?

– Hát miről beszélnénk, Leó?

– Beszélhetnénk rólunk is! Például… – szegezte nekem szemrebbenés nélkül a még friss, ropogós, éppen kisült javaslatát. A tekintete komolynak látszott.

– Rólunk? Te nem vagy ép, Leó... – konstatáltam nem kis meghökkenéssel, és azonnal eltávoztam az épületből.

Nem tudom, hogy pattant ki Leó fejéből ez az őrület, nem tudom, mit várt reálisan ettől a kijelentéstől, mindenesetre szakítás utáni, poszttraumatikus zavarodottságára írtam az esetet, és nem árultam el Dettinek ezt a brutális tébolyt.

Mindemellett és mindazok a furcsaságok mellett, amikre egyébként is hajlott, Wanderer minden asszonynál jobban szerette Dettit, őt akarta, mi az, hogy! Követelte! Azonban az eset nem volt ilyen egyszerű… Rajongás ide vagy oda, Wanderer soha senkinek nem adta oda magát maradéktalanul, és ez alól Detti sem volt kivétel. Talán amolyan elemi, kandúri megszokásból, talán jól érthető, emberi, korából eredő óvatosságból, abból a prózai belátásból fakadhatott, hogy számos volt kettejük közt az évjárat. Wanderer alulról súrolta a hatvanat, Detti éppen a harmincat ugrotta át. Ha jól belegondolt az ember, nem juthatott másra, csak arra, hogy kapcsolatuk egy padokkal teli zsákutca. Két promenád között meg-megpihenhet rajtuk az ember, de a sétány egyszer csak véget ér...

Öt kerek esztendő múltán Leó még mindig „Einbahnnak”³ látja a dekadens, békebeli fasort, nem veszi tudomásul, hogy a hársfa nektárjától, valamint apró, gyöngéd csókjaitól még mindig ittas, de már egyre józanodó Detti szerint a kapcsolatuk pályája az „alle Richtungen”⁴ irányába halad, amit úgy is megfogalmazhatunk, hogy „fel is út, le is út”. Nem látja, nem veszi észre, hogy Bernadett lassan, de annál biztosabban tolat. A mulandó is tudat magáról: gyermekre vágyik, biztonságra, családra. Nem pedig titokban elhabzsolt pásztorórákra. A légyottok egyre kínosabbakká, fülledtebbé válnak, a tikkasztó forróság egyre terhesebb, megtelik mindkettőjük számára kényelmetlen, meddő kérdésekkel.

Wanderer nem érez magában kellő mennyiségű virtust, hogy újból fejest ugorjon egy kapcsolatba, félálmában ezerszer lepergeti a „kamikazeugrást”, de mindez nem hozza közelebb az áhított döntéshez. Nem tud sem menni, sem maradni. Mindkettő elfogadhatatlan számára, mivel nem kínál egyebet, mint megsemmisülést. Az egyik esetben anyagit, másik esetben érzelmi vereséget.

Egyre hisztérikusabb, féltékenyebb is egyben. Féltékenysége beárnyékolja udvarlásának szokásos esztétikáját, közeledése, jelenlétei már nem szórakoztatók. Odahaza, a Tündér utcában is egyre beszédesebb a csend. Ordít. És olyan, hogy ordítani lehet tőle. Wanderer nem kiabál. Otthon soha, de Dettivel egyre sűrűbben enged meg magának verbális és nonverbális kihágásokat, tettlegességre soha nem kerül sor, vagyis csak egyszer cibálják egymást csuklónál fogva, azért, mert Detti megelégelve Leó véget és főleg okot nélkülöző felhánytorgatásait, éppen szélnek készül ereszteni „Őfelségét”. Meg a kiskofferét, az ötödikről.

A tervet végül siker koronázza, de csak a koffert illetően, mert miután békében hagyják egymás hadonászó végtagjait, és Wanderer sértődötten távozik a lakosztályból, Detti gondolkodás nélkül kitárja a dupla szárnyas erkélyajtót, és nem sokat törődve a koffer elméleti vagy gyakorlati röppályájával, a földszinten művelődő italipari konferencia résztvevőinek szíves belátására bízza Leó nem éppen gondosan összecsomagolt poggyászát. A bőrönd már a levegőben, megközelítőleg a harmadik emelet magasságában bont szárnyat, szerencsére senkiben nem tesz testi kárt, de szakmai körökben sokakat és komolyan elgondolkodtat az élet fontos dolgairól.

Wanderer napnyugtáig ingázik a medence és a törpetujasövény között a kölnije, valamint borotvája megtalálásának reményében. Fahrenheit segédkezik: jéghideg, hideg, most melegebb… A hosszúkás flakon végül meglesz, a borotvája csak másnap kerül elő, ezért a pótlásért Leó kénytelen elugrani a legközelebbi benzinkútra. Eme fájdalmas, morális fiaskó ellenére Wanderer marad, nem hagyja el a konferenciahelyszínt, mi több: előadásában kétértelműen filozofikus, önsajnáltató utalásokat tesz az incidensre, valamint a karmára.

Nem szakítanak, de az elválás szele újból és újból meglibbenti az ajtót. Wanderer nyugtalan, Detti szomorú. Wanderer nem szereti szomorúnak látni Dettit.

„Ó, mily ismerős az az átkozott megérzés, a vég kezdete!” – Wanderer a napnál is világosabban látja, hogy ismét el fog rontani mindent, mint valahányszor annak előtte, tudja, hogy nem kellene így lennie, de ezt a táncot ismeri, ezt az egy bolerót járja…, ha nem változtat a koreográfián, esélye sincs elkerülni a végzetet. Ám döntésképtelen, mintha kudarcra lenne ítélve! Ha kis szerencsével, valahogy… úgy sikerülne kijönnie a slamasztikából, hogy legalább egy nőt megtarthatna hivatalosan, de a másik se haragudna rá olyan nagyon és… lehetőleg ne kelljen fizetnie!

Detti unja a kapcsolat távlatnélküliségét, valamint Wanderer féltékenységi rohamait: „Pont ő rendez nekem jelenetet?! Akit egy másik nő vár otthon?” Nem egyszer, nem kétszer, talán tucatszor Leó tudtára adja, hogy túl sokan táncolják ezt a bolerót, hogy egy ideje nem érzi már a ritmust, hogy az egész túl hektikus, és nem bírja követni. Nem bírja, és nem is szándékozik követni Leót ebben a mindenkit őrületbe vezető felállásban.

Leó elfogadja partnernőjének nemleges álláspontját, de kizárólag rövid távon teszi ezt, hosszabb távon, a legelső adódó alkalommal, azonnal visszalopja, vagy mások által visszalopatja magát Detti közelébe. Először a gondolataiba, utána a szívébe, később munkaprojektjeibe keres utat, aztán hivataltól szabad délutánjaiba, szép lassan a rózsavölgyi lakásába és azon belül az illatos, csipkés párnák közé is. Jól érzi ott magát. Nem kíván távozni. S amennyiben kintről az ajtót zárva találja, nem riad vissza ama opciótól sem, hogy veronai módra alternatív praktikák után nézzen, konkrétan: felmásszon a másodikra, de erről később.

Azokban a „végső időkben” Leó csak hétvégeken tartózkodik otthon, jobban mondva a gyerekeivel, a maradék hétköznapokon Dettivel osztozik a rózsavölgyi lakásán. Hétfőn, munka után, gondosan összecsomagolt, vasalt holmival érkezik Dettihez, és péntekenként szennyessel teli kofferrel indul vissza haza. Detti a cikázó kandúrra mosni nem hajlandó, elvi kérdésként kezeli az ügyet, sértett büszkeségében nem kész kompromisszumokra:

– Dettikém, mégiscsak segíthetnél, kimoshatnánk azt a pár inget! – rukkol elő érthető igényével Leó.

– Mosson ő rád, ez itt nem átjáróház és nem Patyolat, Leó! – fakad ki Bernadett. – Különben is, beszállhatnál a rezsibe!

Wanderer nem szereti a „rezsi” kifejezést, kellemetlen érzeteket ébreszt a testében.

– Értékelhetnéd a közeledésemet, már mondtam többször, hogy a gyerekek miatt fontos a fokozatosság.