A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mélissa Da Costa: LES LENDEMAINS

Copyright © Éditions Albin Michel – Paris 2020

Fordította

KAMOCSAY ILDIKÓ

Hungarian translation © Kamocsay Ildikó, 2023

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Rácz I. Péter

Korrektor Hernád Imre

Tördelés Formula Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-106-057-5

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Florence-nak, Mehdinek

és az ő közös, szent olajfájuknak.

1

A rozsdás zár nehezen enged. Az ember erőlteti, kihúzza a kulcsot, újra próbálja. Itt is rettentő meleg van. Nem olyan meleg, mint a városban, vagy odalent a sík vidéken, de azért elég meleg. Harminc fok közelében. A férfi szuszog, egy pillanatig mintha gondolkodnék, azután vállával megtaszítja a deszkaajtót, és elfordítja a kulcsot a zárban. A nehéz bejárati ajtó, amelyről már lepattogzott a festék, hangos nyikordulással enged, és elfordul befelé, a hűs sötétségbe.

A ház már hónapok óta zárva lehet. Enyhe dohszag terjeng, amely azonban a ház hűvösében nem kellemetlen. Huszonkét fok: volt időm egy pillantást vetni a benti hőmérőre. Nem több. Tökéletes. Hallom, hogy a férfi tesz-vesz, lerakja a földre műbőr aktatáskáját. Kulcsok csörrennek. A nadrágzsebébe dugja őket.

– Megkeresem a kapcsolót – mondja.

Szép nyugodtan várok a sötét előszobában. Jobbat nem tehetek. Az óta az emlékezetes június 21-i este óta a várakozás második természetemmé vált. Immár az az egyetlen foglalatosságom. A férfi szuszog. A melegtől? Vagy mert nehezen tapogatózik a sötétben? Nem segítek neki. Eszembe sem jut. Várok.

Az idő parttalanul csordogál az öreg ház vastag falai között. Csak a csöndet érzékelem és a szomszédság hiányát. Mindkettő örvendetes.

– Meg is van. Elnézést.

Az előszoba hirtelen kivilágosodik. Az ingatlanügynök megtörli a homlokát, és bánatosan rám mosolyog. Biztos benne, hogy máris hanyatt-homlok menekülök. A halványan világító villanykörte, a dohszag, a nehezen nyíló bejárati ajtó – nyilván megvetemedett a fa. De én nem menekülök. Szemügyre veszem a folyosót, ahol állok. Sötét, ablaktalan folyosó. Rézbarna kövezet. Fehér falak. Sötét fából készült lábazati burkolat. Egy kőtemplomot ábrázoló kép a falon.

Hallom az iratai neszezését. A házra vonatkozó feljegyzéseket keresi, de nem találja. Ismét megtörli verejtékező homlokát. Nem mozdulok. Semmit sem kérdezek. Majdcsak megtalálja, amit keres. Vagy nem. Nem számít.

– A ház 1940-ben épült. A homlokzatot tíz éve újravakolták. A tetőt tavaly télen szigetelték.

Mintha elégedettség csillanna a szemében. Mintha az utóbbi tényt a ház melletti hathatós érvnek gondolná. Tekintetemet a templomot ábrázoló képre szegezem, de nem igazán látom.

– A ház alapterülete hatvan négyzetméter. A jobb oldali ajtó a hálószobába vezet, a bal oldali a fürdőszobába.

Felém nyújtja a kezét, s fürkészve néz. Beletelik néhány másodpercbe, mire megértem, azt akarja, hogy induljak el, tegyek néhány lépést, és nyissak be a jobb oldali ajtón. Az agyam lassan működik. Az ügynök végül maga indul el, arcán újabb bánatos mosollyal.

Ez az ajtó könnyebben nyílik. Csak egy kicsit nyikorog, semmi komoly. A férfi lépteinek zaja elhal. Padlószőnyegre gyanakszom.

– Kinyitom a zsalukat.

Várok. Egy retesz kattan. Egy vékonyka fénysugár furakszik be. Erőteljesen megtaszítja a zsalut, az pedig hangosan felnyikordul. A következő pillanatban betör a fény a szobába. A nap sugarában gondtalanul szállingóznak a porszemek. Tényleg padlószőnyeg van, ugyanolyan rézbarna, mint a folyosó kőpadlója. Egy ágy. Nagy. Az ágyfej tömör, nehéz, sötét fából készült. Mellette régimódi, magas, nyersfa éjjeliszekrény. Más semmi. Csak ami a legszükségesebb. És ez épp megfelel nekem. Semmire sem vágyom. Csak csöndre, hűvösre és a lehető legkevesebb napfényre.

– Az ablak keletre néz. Ha korán kelő, láthatja a napfelkeltét.

Nem tudja, hogy eszem ágában sincs kinyitni a zsalukat. Sötétben akarok maradni.

– Van kérdése?

– Nincs.

Meglepődött? Nem lepődött meg? Meg sem próbálom leolvasni az arcáról. Csak várok. Várom, hogy eszmecserénk befejeződjék. Várom a kulcsokat. Várom, hogy bezárkózhassam.

Visszamegyünk a folyosóra. Most a bal oldali ajtó következik. Ugyanaz az eljárás. Nyikorgó zsaluk. Beáradó fény. Régimódi, rémes öntöttvas fürdőkád. Bidé. Ki használ még ilyet? Mosdó. Néhány tároló.

– Hagyni kell a vizet kicsit folyni… régóta zárva van. Kezdetben valószínűleg sárga lesz.

Sárga víz. Áttetsző víz. Egyre megy.

A folyosón hunyorog az égő. Ki kell majd cserélni. Az ügynök benyit az utolsó ajtón, köhécsel. A helyiség poros. Eltelik egy kis idő a kapcsoló felkattintása és a sápatag fény megjelenése közt. Ez a helyiség is az előzőkéhez hasonló ízlést tükröz: sötét járólap, sötét fából készült bútorzat, fehér bambuszmintás lazacszínű tapéta. Kinyílik egy ablak, majd a zsaluk következnek, és friss levegő árad a helyiségbe. Hunyorgok a fényben. Elviselhetetlen ez a napfény. A kék ég pedig valóságos inzultus. Amíg az ügynök beszél, elfordulok az ablaktól. Hűvösre, sötétségre vágyom.

– Amint látja, az előző tulajdonosnak volt egy kertje. Mostanra kissé elvadult, de ha úgy hozza kedve, néhány kapavágással helyrehozható.

Elhallgat. Azt hiszem, szemügyre vesz.

– Nem nézi meg? Jól van, asszonyom? Bántja a fény?

– Migrén.

– Bocsásson meg. Becsukom a zsalukat.

Hálás vagyok neki ezért. Folytatja a mondókáját, mert meg van győződve róla, hogy szükséges, ha ma alá akarja íratni velem a bérleti szerződést.

– Az előző tulajdonos egy idős hölgy volt. Három éve halt meg. Azóta a ház lakatlan… Nem mintha nem volna jó állapotban, épp ellenkezőleg, az említett hölgynek a lánya, bár Franciaország másik végében lakik, szépen rendben tartja, évente egyszer eljön, és kicsit kitakarít. Tavaly például még a tetőt is leszigeteltette…

Nemigen figyelek rá. De ő ezt nem veszi észre.

– Nem, az a baj, hogy az emberek kerülik a vidéket. Ez mindenütt így van. Auvergne sem az a hely már, ahová bárki vágyna.

– A bútorok maradnak?

Bólint, s láthatólag cseppet sem zavarja, hogy a szavába vágtam.

– Természetesen. Minden marad. Madame Hugues, a korábbi tulajdonos lánya, meg akarta őrizni a berendezést és a személyes használati tárgyakat. Talán azt tervezi, hogy valamikor majd ideköltözik… Esetleg nyugdíjas korában. A személyes holmik odafönt vannak a padláson. Szépen, kartondobozokba pakolva, de ha zavarják önt, azonnal kapcsolatba lépek a hölggyel…

– Nem fognak zavarni.

Elégedetten dörzsöli a kezét.

– Szeretne talán egyedül is körbenézni?

– Nem. Minden rendben.

– Talán a kertet megnézni…

– Szeretném mihamarább lezárni a hivatalos részt.

– Vagy úgy…

– Aláírhatnánk máris a papírokat?

Látom, hogy elképed. Nem gondolta, hogy ilyen könnyen zöld ágra vergődik velem. Ez a ház már három éve a nyakán van. Én meg idejövök, megnézem és kapásból kiveszem.

– Biztos benne?

Látom az arcán, hogy maga is meglepődik a kérdésén.

– Igen.

– Jó, hát akkor… Igen, a papírok a kocsimban vannak… és szükségem lesz az ön okmányaira is.

Meg sem várom, hogy befejezze a mondatot, máris kotorászni kezdek a táskámban. Mindent előkészítettem, gondosan elrendeztem egy nejlonzacskóban az összes szükséges dokumentumot. Az adóigazolást, néhány utóbbi bérkimutatást, a végrendeletre és a nekem járó összegre vonatkozó közjegyzői okiratot, a személyi igazolványomat.

– Ó!… Itt van minden? Nagyszerű!

Leülünk a konyhaasztalhoz, hogy kitöltsük a szerződés rubrikáit, és elvégezzük a formaságokat.

– Kíváncsivá tett.

Beletelik néhány másodpercbe, mire felfogom, hogy hozzám beszél, hogy már rendbe rakta az összes iratot, és két tenyerét az asztallapra fektetve engem bámul.

– Hogy érti?

– Idevalósi?

– Nem. Lyon mellől.

– Családtagjai sem élnek errefelé?

Megrázom a fejem. Egy cuppantással ad hangot megdöbbenésének.

– Fura ötlet egy egyedülálló nőtől, hogy egy ilyen elhagyatott helyre költözik.

Miután nem szolgálok semmiféle magyarázattal, eszmecserénk véget ér. Átnyújtom a kék golyóstollal két példányban aláírt szerződést.

– Jó, akkor talán át is térhetünk a leltárra.

Nyitva hagyom a bejárati ajtót, amíg csak az ingatlanügynök kocsija el nem tűnik az ösvény végén, majd bele nem vész a szomszédos dombokat borító sűrű erdőbe, azután becsukom a súlyos fatáblát. Sötétség, csönd, hűvösség. Hosszú másodperceken át az ajtónak vetem a hátam, és megbizonyosodom róla, hogy az ügynök nem jön vissza, hogy végre tényleg egyedül vagyok.

Nem hoztam sok holmit magammal. Csak egyetlen bőröndöt, amely még a kocsim csomagtartójában várakozik. Minden mást, főleg a fényképeket, a lakásban hagytam. Semmit sem akarok látni, ami a régi életemre emlékeztet. Arra, ami június 21-én és a rá következő éjszakán történt.

Vajon mások hogy csinálják? Hogy képesek végignézni, amint a mindenségük romba dől, és utána folytatni a megszokott életüket? Néhány nap múlva visszatérni a munkájukhoz, tovább élni ugyanabban a lakásban, tovább élni ugyanabban a városnegyedben… Az én erőmet ez meghaladja. Ők ketten brutális hirtelenséggel léptek ki a világomból, egyazon éjszakán, és ettől a pillanattól az a világ, amelyben huszonkilenc éven át forgolódtam, lélegeztem, nap mint nap felébredtem, ez a világ megszűnt létezni.

Anne-nál hagytam a lakás kulcsait. Majd azt teszi egykori otthonunkkal, amit jónak lát. Nem ürítettem ki a lakást. Sem időm, sem erőm nem volt hozzá. Menekülni akartam, a lehető leggyorsabban. Minden úgy maradt, ahogy volt. A gyümölcstea, amit éppen ittam, amikor a kapucsengő megszólalt, minden bizonnyal még mindig ott van a konyhapulton. Az a katalógus, amit akkor lapozgattam, ott lehet kinyitva a csésze mellett, és Benjamin edzőcipője is ott várakozik az előszobában.

Amikor kijöttem a kórházból, csak arra vágytam, hogy elmeneküljek a nyár, a perzselő napsugarak és a Rhône partján vigadozó tömeg elől. Jobb szerettem volna, ha télen halnak meg, egy olyan estén, amikor zuhog az eső, és az ég szürkésfekete. Nem a sok zenekar, petárda és kacagás hangzavarában, nem a nyár első napján.

Amikor végre lenyugodott a nap, kinyitom az ajtót. De előbb még többször is kilestem a csukott zsalu résein át, hogy megbizonyosodjam róla, tényleg beesteledett. Nagyon lassan köszönt be a sötétség, este tízre is járhat már. A lenyugvó nap utolsó vörös sugarai elhalványulnak, és beleolvadnak a leszálló éj kékesszürkéjébe. Kipakolok a csomagtartóból. Kerekeken guruló bőröndöm tompán zörög a kavicsokon. Mintha lépéseim zaja is megsokszorozódnék. Sosem vett még körül ilyen sűrű, ilyen súlyos csönd. Úgy érzem, mintha mindenestül elnyelt volna az erdő.

Leteszem a bőröndöt a szobám ajtaja elé, és visszamegyek az autóhoz. Még ott maradt egy nagy nejlonzsák, jóval nehezebb, mint a bőrönd. A túlélőcsomag. Vagy ötven doboz konzerv, rizs, tésztafélék és gabonapelyhek. Nem szándékozom kimozdulni a házból.

Szeretnék aludni. Azt hiszem, fáradt vagyok, de nem vagyok egészen biztos benne, mert az álmatlanság megbolondította a biológiai órámat. Kicsit fázom. Borzongok. A vállamra borítok egy takarót, és elhatározom, hogy kiveszem a táskámból a mobilomat. Két SMS az anyámtól. Egy e-mail a közjegyzőtől a végrendeleti formaságokkal kapcsolatban. Egy nem fogadott hívás Anne-tól. Ellenőrzöm a térerőt – nem is rossz –, és elhatározom, hogy visszahívom Anne-t. Ő az egyetlen, akinek még elviselem a hangját. Mert ő az anyja. És jobban osztozik a fájdalmamban, mint bárki más.

Félek, hogy nem veszi fel, hogy késő lehet neki, de már a második csöngés után beleszól a készülékbe:

– Amande, vártam, hogy hívj.

– Pakolásztam.

Hazudok. Ő is tudja, de nem haragszik érte.

– Délután érkeztél?

– Igen.

– Milyen a ház?

– Itt maradok. Aláírtam a papírokat.

Most sem fűz megjegyzést alig néhány nap alatt megszült őrült ötletemhez. A saját anyám nem állná meg.

Csak annyit kérdez:

– Jól érzed ott magad?

Nem, nem érzem jól magam. Sehol sem érezném jól magam. De itt egy kicsit talán kevésbé rossz nekem, így hát igent mondok.

– Jártál a lakásban? – kérdezem azután.

– Még nem.

Éppúgy viszolyog belépni abba a lakásba, mint én, tudom, és megértem. Túl közel van még mindaz, ami történt.

– Majd Richard-ral együtt megyünk.

– Úgy lesz jó.

Csönd telepszik közénk. Nincs már mit mondanom, és neki sincs. Végül ő töri meg a csöndet:

– Akarod, hogy kitakarítsam, és rendben tartsam, amíg hazajössz?

– Fölösleges.

– Biztos?

– Nem hiszem, hogy valaha visszamegyek.

Hallom, hogy nyel egyet.

– Akarod, hogy bérlőt keressek? Addig, amíg…

Meg van győződve róla, hogy előbb vagy utóbb mégis visszatérek az egykori lakásunkba. Én viszont tudom, hogy már sohasem tudnék ott élni.

– Ha kiadjuk, legalább nem fizetsz érte potyára havonta… Most, hogy az auvergne-i bérleményedért is fizetned kell.

– Igen, igazad van… Csináljuk így.

Megbízom Anne-ban. A fájdalma ellenére is képes józan ésszel gondolkodni.

– Ezen a héten már tudok foglalkozni vele.

– Rendben.

– Richard szerdán elmegy a közjegyzőhöz. Nem kell ideutaznod.

– Köszönöm.

Igyekszem visszafojtani azt, ami már-már kitör belőlem. Ők olyan előzékenyek. Nem akarok most sírni.

– Ha elunod magad… Ha nyomaszt a magány…

– Tudom, Anne.

– Hívj fel minket…

– Feltétlenül.

– Ne temesd el magad.

Nem tudok mit válaszolni. A szavai – egy aggódó lény figyelmeztetése. Nyelek egyet, majd kinyögöm az egyetlen mondatot, amire még képes vagyok:

– Azt hiszem, megpróbálok egy kicsit aludni.

– Az lesz a legjobb, pihenj. Hamarosan beszélünk, rendben?

– Rendben.

Aludtam néhány órát. Éjfél és két óra közt, azután megint rám tört a rettentő éberség. Az agyam nem áll le, néhány órára sem hajlandó kikapcsolni, hogy egy kis pihenőt engedjen, amire pedig rettentő nagy szükségem lenne. Ez így megy már tizennyolc napja.

Járkálok a házban. Bepakolom a konzerveket a faliszekrénybe, közben legalább nem gondolkodom. Felfedezek a nappali falán egy régi naptárat. Senki sem vette le onnan madame Hugues halála óta, a lánya sem. Minden naphoz feljegyzés tartozik. Leszedem a falról. Semmire sincs szükségem itt, ami a múló időre emlékeztet. Most már nincs, úgyhogy széket húzok a szemközti falhoz, amelyen egy rózsaszín virágcsokrot mintázó falióra hajnali fél hármat mutat. A ház tulajdonosa meghalt, az elemek viszont még bírják. A mutatók lassan járnak körbe-körbe, mintha bosszantani akarnának, jelezni, hogy az idő tovább csordogál, hogy az élet nem állt meg. Ami tévedés. Az élet megállt. Lerántom az órát a falról, és a földre dobom. Nem akartam összetörni, nem akartam heveskedni, de a számlap mégis eltört, és a mutatók elgörbülnek. Az egyik begurul a konyhapult alá, egy olyan helyre, ahol senki sem keresheti. Többé nincsenek órák. Nincsenek dátumok. Mostantól nem létezik más, csak a majd egyszer és a később. Nincsenek sem nappalok, sem éjszakák. Csak én vagyok ebben a csöndes házban és a bánatom.

Három nappal követte egymást azóta, hogy bezártam a ház ajtaját a két csomagomra. A bezárt zsalukon át figyelem a nappalokat, a fényt, amely beragyogja a kinti életet. A zsalu lamellái közti résen át lesem a nyarat. Nem kockáztatom meg, hogy kimenjek, még éjszaka sem. Nem érzem szükségét. Azt hiszem, egyszer-kétszer el is aludtam. Néhány órányira. Nincsenek rémálmaim, ami jó. Azt hiszem, az agyam mostanra már túlságosan kimerült ahhoz, hogy elém vetítse Benjamin szétroncsolódott testének rettentő látványát.

Amikor a negyedik napon kopogás veri fel a ház csöndjét, először megrémülök. Ami hülyeség. Elbarikádoztam magam, itt biztonságban vagyok. Mégis megrémülök. Attól, hogy ajtót kell nyitnom? Hogy a tűző nap egyenest az arcomba vág? Hogy szembe kell néznem valakivel? Nem tudom. Másodszor is felhangzik a kopogás, így hát el kell indulnom, lassan, a végtelenül hosszúnak tetsző folyosón.

– Ki az?

Nem nyitok ajtót. A fatáblához tapadva várom a választ.

– Jó napot, a Fibrenet társaságtól jöttem. Jelezték nekünk, hogy megint lakják a házat. Kinyitná, kérem?

Nem tudom. A szorongástól gombócot érzek a torkomban.

– Asszonyom!

Kinyitom hát az ajtót. Nem nagyon tudom, miért. És ez már több a soknál! Néhány másodpercre be kell hunynom a szemem, hogy hozzászokjak a fényhez.

– Bocsásson meg a zavarásért, a Fibrenet társaság kereskedelmi ügynöke vagyok. Vállaljuk tíz megabite-os internet bekötését a házakba. A szomszédos város ingatlanügynökségének munkatársától értesültem róla, hogy ön beköltözött.

A vakuszerű villanások szétfoszlanak, és már ki tudom venni a férfi körvonalait. Alacsony, zömök ember.

– Bemehetnék néhány percre, hogy vázoljam az ajánlatunkat?

A furgonja az udvaron áll. Kis fehér teherautó, amelyre piros betűkkel felírták a társaság nevét. Követi a tekintetemet, majd félmosollyal az ajkán megjegyzi:

– Ez nem átverés, asszonyom, láthatja a cég autóját. A szomszédainál is, nyolcszáz méterrel lejjebb, én telepítettem az internetet. Ők is megmondhatják. És azt is, hogy elégedettek, mert jó minőségű a szolgáltatás… Már amennyire ezen a környéken lehetséges.

Beszéd közben egy lépést tesz előre a feljárón. Azt hiszi, hogy nem vettem észre. Kezét az ajtófélfára helyezi, készen rá, hogy birtokba vegye a lakást, ám ekkor én megrázom a fejem.

– Nem, nem érdekel.

Összeráncolt szemöldökkel bámul rám. Nem tudom, mit lát. Nyilván egy túl sápadt fiatal nőt, piszkos, zsíros szőke hajjal, akin lötyög valami túl bő öltözék. Nem hittem volna, hogy ennyit lehet fogyni huszonkét nap alatt.

– Talán van internet a mobilján – próbálkozik tovább. – Átalánydíjas csomagokat is ajánlunk a mobilra és a modemre.

– Nem, nem érdekel.

Felnéz a háztetőre.

– Nincs tévéantennája?

Meglepettnek látszik.

– Nincs.

– Ha nem lesz internetje, tévét sem fog tudni nézni, asszonyom.

Kezd az idegeimre menni, ő is és a napfény, amely betódul a házamba.

– Bánom is én. Nincs szükségem rá.

Hátrál, már a kavicsos udvaron áll. Már látja, hogy minden hiába.

– De hát mégiscsak tudnia kell, mi történik a világban!

– Milyen világban? – nézek rá rezzenéstelen arccal.

Erre már nem tud mit mondani. Biccent, azután visszamegy a furgonjához, és sietve távozik.

Később, amikor erre a negyedik napra is bealkonyul, és lassú hullámokban hűvösség árasztja el a házat, megüti egy hang a fülemet. Aznap már másodszor hallom, de most más, mint elsőre volt, távolibb, tompább. Petárda robbant. Majd újabb, már tisztábban kivehető robbanások követik, néhány másodperces különbséggel. Félek kitalálni, mi lehet ez. Dermedten ülök a talpas csészém előtt, amelyben néhány rehidratált tészta úszkál. Odamehetnék az ablakhoz, és a zsalu résein át megleshetném, hogy valóban arról van-e szó, amit sejtek. De nem mozdulok. Inkább számolni kezdem a napokat. Négy nap. Huszonkét nap június 21-e óta. Július 13-a van. Odalent, a faluban, vagy talán még messzebb, a szomszédos falvakban, az emberek a nemzeti ünnepet ülik éppen. A családok összegyűlnek a kertekben, az utak mentén, a községháza előtt. Az eget bámulják, a színpompás tűzijátékot csodálják. Július 13-át írunk. Ma vagyok harmincéves. Nem sokkal ezelőtt, nagyon kevéssel ezelőtt, még csak huszonkilenc voltam. És négy éve Benjaminnel éltem. Azt terveztük, hogy elköltözünk a lyoni régió kis sorházából egy vidéki házba. A terhességem nyolcadik hónapjában jártam. Már készültem rá, hogy anya leszek. A kislányomat Manonnak hívták volna.