A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Harlan Coben: The Match. Published by Grand Central Publishing, a division of Hachette Book Group, Inc., New York, USA, 2022

Copyright © 2022 by Harlan Coben

All rights reserved

Hungarian translation © Holbok Zoltán, 2022

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borító Németh Károly, Relatív

Fordította Holbok Zoltán

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-719-1

ISSN 2559-9550

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez a mű a képzelet szüleménye. A regényben előforduló nevek, személyek, helyek és események fiktív kontextusban szerepelnek. Minden hasonlóság valós eseményekkel, helyszínekkel, élő és elhunyt személyekkel pusztán a véletlen műve.

Penny Hubbard emlékére
1966–2021

ELSŐ
FEJEZET

Nagyjából negyven-negyvenkét éves kora közt – maga sem tudta, mennyi idős – Wilde végül rátalált az apjára.

Wilde nem ismerte az apját. Sem az anyját. Sem más családtagját. Nem tudta, hogy hívják őket, vagy hogy hol született, és hogy hogyan hagyták magára, kisgyerekként, a Ramapo-hegység erdeiben, ahol egymagában élt. Most, több mint harminc évvel a „megmentése” után – „MAGÁRA HAGYOTT FIÚT TALÁLTAK AZ ERDŐBEN”; „AZ IGAZI MAUGLI”, adták hírül a korabeli lapok – Wilde-ot alig húsz méter választotta el egy vérrokonától és rejtélyes származásának megfejtésétől.

Az apja neve, mint nemrég megtudta, Daniel Carter. Hatvanegy éves, nős, a felesége Sofia. Három felnőtt lányuk van – vélhetően Wilde féltestvérei –, Cheri, Alena és Rosa. Carter a nevadai Hendersonban él egy négyszobás farmházban, a Sundew Avenue-n. Építőipari generálkivitelezőként dolgozik a DC Dream House Construction nevű saját cégében.

Harmincöt évvel ezelőtt, amikor a kis vadócra rátaláltak az erdőben, az orvosok hat és nyolc év körülire becsülték. Semmi emléke nem volt a szüleiről, vagy bárkiről, aki gondját viselte volna. Csak arra emlékezett, hogy az erdőben csatangol. Úgy tartotta fenn magát, hogy víkendházakba és nyaralókba tört be, és feldúlta a fridzsidereket meg az éléskamrákat. Néha az üres házakban, vagy a garázsból ellopott sátrakban aludt; de többnyire, ha az idő engedte, a kis Wilde a szabad ég alatt töltötte az éjszakát.

Ahogy ma is.

„Megmenekülése” után a gyermekvédelmi szolgálat átmenetileg nevelőszülőknél helyezte el a „kis Tarzant”. Az esetet övező médiafelhajtás miatt legtöbben arra számítottak, hogy pár napon belül valaki biztosan érte jön. De a napokból hetek lettek. Majd hónapok. Aztán évek. Végül évtizedek.

Három évtized.

De senki sem kereste.

Természetesen keringtek különféle pletykák. Egyesek úgy vélték, hogy Wilde egy világtól elzártan élő, rejtélyes, helyi hegyi törzs szülötte; hogy a kisfiú elszökött vagy esetleg elhanyagolták, és a törzs félt beismerni, hogy közülük való. Mások szerint a gyermek emlékezete nem megbízható; hogy biztosan nem tudott volna évekig egyedül meglenni a vadonban; és hogy túl intelligens, és túl értelmesen kommunikál ahhoz, hogy szülők nélkül nőtt volna fel. Valami szörnyűség történhetett vele, vélték, valami traumatikus élmény, ami miatt a védekező rendszere blokkolta a hozzáférést az emlékeihez.

Wilde tudta, hogy ez nem igaz, de ez is felmerült mint eshetőség.

Az egyedüli emlékei hirtelen felvillanó víziók és álomképek formájában törtek elő: egy vörös korlát, egy sötét ház, egy bajszos férfi arcképe, és néha, ha a látomások hallható formát öltöttek, egy rémisztő női sikoly.

Wilde-ból – a mostohaapja adta ezt a találó nevet – afféle városi legenda lett. Ő volt a helyi mumus, aki magányosan élt az erdőben. Ha a Mahwah régió szülői el akarták érni, hogy a csemetéjük hazatérjen napnyugtáig – ha el akarták tántorítani őket attól, hogy elkószáljanak az erdőben –, csak elég volt emlékeztetni őket, hogy amint leszáll az éj, a fiú az erdőből előjön a rejtekhelyéről – dühösen, vadul, vérre szomjazva.

Azóta három évtized telt el, és még mindig senki nem tudta, saját magát is beleértve, hogy ki ő és honnan jött.

Egészen mostanáig.

Wilde az utca túloldalán álló bérelt kocsiból nézte, ahogy Daniel Carter kilép a házból, és a platós terepjárója felé indul. Az iPhone-ja kamerájával ráközelített az apja arcára, és készített pár fotót. Tudta, hogy Daniel Carter éppen egy új lakópark-projekten dolgozik – tizenkét sorházzal, mindegyikben három hálószobával, két fürdőszobával, a konyhában pedig a cég honlapja szerint „grafitszürke konyhabútorral”. A DC Dream House Construction weboldalának „Rólunk” menüpontjában ez áll: „Cégünk huszonöt éve tervez, épít és értékesít csúcsminőségű, értékálló lakóingatlanokat megrendelőink egyedi igényei és elképzelései alapján.”

Wilde három képet is átküldött Hester Crimsteinnek, egy neves New York-i ügyvédnek, aki afféle anyafiguraként volt jelen az életében. Kíváncsi volt, Hester felfedez-e bármi hasonlóságot közte és a feltételezett biológiai apja között.

Öt másodperccel azután, hogy megnyomta a küldés gombot, Hester már hívta is.

Wilde felvette, és beleszólt:

– Na?

– Tyűha!

– Ezt úgy értsem, hogy hasonlítok rá?

– Ha ennél jobban hasonlítanál rá, azt hinném, öregítő szoftvert használtál.

– Szóval szerinted…

– Ő az apád, Wilde.

A férfi némán a füléhez szorította a telefont.

– Jól vagy? – kérdezte Hester.

– Aha.

– Mióta figyeled?

– Négy napja.

– És most mi a terved?

Wilde elgondolkodott.

– Leginkább hagynám a csudába!

– Ne már!

Wilde nem szólt semmit.

– Wilde?

– Mi az?

– Ne legyél nyúlpöcs – mondta Hester.

– Nyúlpöcs?

– Az unokámtól hallottam ezt a szót. Azt jelenti, beszari.

– Tudom, mit jelent.

– Akkor menj oda, és kérdezd meg, miért hagyott magára egy kisfiút az erdőben. Ja, és utána rögtön hívj fel, mert kiböki az oldalam a kíváncsiság! – mondta és letette.

Daniel Carter ősz hajú, napcserzett bőrű férfi volt. Szinte dagadtak az erek a karján, valószínűleg az egész életében végzett kétkezi munkától. A családja is rendesnek tűnt. A felesége, Sofia mosolyogva integetett, amikor a férfi beszállt a terepjáróba.

Előző vasárnap Daniel és Sofia családi sütögetést tartottak a kertjükben. Cheri és Alena lányaik és az ő családjaik is eljöttek. Daniel felügyelte a grillezést, séfsapkában és „Legjobb férj” feliratú kötényben. Sofia sangriát és burgonyasalátát szolgált fel. Amikor a nap alacsonyabbra bukott, Daniel tüzet gyújtott, és az egész család pillecukrot sütögetett meg társasjátékozott – mintha csak egy Rockwell-festmény elevenedett volna meg. Wilde arra számított, kínzó érzés lesz nézni őket, és azon fog merengeni, mi mindenből maradt ki, de valójában nem sok mindent érzett.

Nem volt jobb életük, mint az övé, csak más.

Énjének egy része legszívesebben kiment volna a reptérre, és hazarepült volna. Az elmúlt fél évben megpróbált „normális” családi életet élni egy édesanyával és a lányával Costa Ricában, de most ideje volt visszatérni az eldugott lakókabinjába a Ramapo-hegység szívében. Oda, ahová tartozott. Oda, ahol igazán otthon érezte magát.

Egyedül. Az erdőbe.

Lehet, hogy Hester Crimstein és a nagyvilág kíváncsi, ki lehet valójában „a fiú az erdőből”, de a fiú maga nem annyira. Soha nem is volt. Úgy gondolta, hogy a szülei vagy meghaltak, vagy szándékosan magára hagyták. Mit számítana, kicsodák, és mi volt az indokuk? Semmin nem változtatna, legalábbis jobb biztosan nem lenne tőle.

Wilde köszönte szépen, jól megvolt. Semmi oka feleslegesen felbolygatni az életét.

Daniel Carter beindította a motort. Végighajtott a Sundew sugárúton, majd a Sandhill Sage utcán balra fordult. Wilde követte. Pár hónapja engedett a kísértésnek, és kelletlenül elküldte a DNS-mintáját az egyik népszerű online családfakutató adatbázisba. Ez még nem jelent semmit, gondolta. Ha egyezést találnak, még mindig dönthet úgy, hogy nem foglalkozik vele. Ezzel még nem kötelezi el magát semmire.

Amikor megjött az eredmény, semmi eget rengetőt nem talált. A legközelebbi egyezés egy PB monogramú személlyel volt, akit az oldal a másodunokatestvéreként azonosított. Nagy ügy. PB ráírt. Wilde válaszolni is akart, de az élete végül váratlan kanyart vett. Saját magát is meglepte, amikor maga mögött hagyta az erdőt, amelyet mindig is az otthonának tudott, hogy tőle szokatlan módon kipróbálja a családi életet Costa Ricában.

De a terv nem sült el jól.

Két héttel ezelőtt, miközben már pakolt, hogy elhagyja a Costa Ricát, újabb levél jött a családfakutató oldaltól az alábbi tárggyal: „FONTOS FRISSÍTÉS!” Találtak egy másik rokont, akivel minden eddiginél szorosabb DNS-egyezésre bukkantak. A felhasználó monogramja DC. Az e-mail alján sürgető hiperhivatkozás: „TUDJ MEG TÖBBET!” Bár az ösztöne nem ezt súgta, Wilde rákattintott.

Az illető életkora, neme és a DNS-egyezés mértéke alapján DC volt az édesapja.

Wilde a képernyőre meredt.

És most? A múlt ajtaja ott állt előtte. Csak annyit kell tennie, hogy benyit rajta. Ő mégis habozott. Ez az ostoba, tolakodó weboldal nyilván a másik irányba is működik, nem? Ha ő értesítést kapott, hogy az apja regisztrált az oldalon, nem az lenne a logikus, hogy akkor az apját is értesítik, hogy a fia szerepel az adatbázisban?

Ennyi erővel akár DC is írhatna neki először, nem?

Két napig Wilde hagyta a dolgot. Egy ponton már majdnem törölte az egész profilját. Semmi jó nem fog kisülni ebből, gondolta. Az évek során az összes lehetséges forgatókönyvet végigpörgette magában, amely megmagyarázná, hogyan kerülhetett egy kisfiú az erdőbe, ahol évekig magában élt, mondjuk ki őszintén, sorsára hagyva.

Amikor felhívta Hestert, és beszámolt az apai ági egyezésről, és hogy továbbra is vonakodik, a nő megkérdezte:

– Érdekel a véleményem?

– Persze.

– Gyagya vagy.

– Kösz, sokat segítettél.

– Hallgass ide, Wilde!

– Rendben.

– Én jóval idősebb vagyok nálad.

– Tény.

– Csendet. Hadd lássam el kegyedet némi ingyentanáccsal!

– Ezt meg honnan vetted, a Hamilton musicalből?

– Onnan.

Wilde megdörzsölte a szemét.

– Folytasd!

– A legcsúfabb igazság is jobb, mint a legszebb hazugság.

Wilde a szemét forgatta.

– És ezt hol olvastad, egy szerencsesütiben?

– Ne legyél seggfej! Nem visszakozhatsz, te is tudod. Muszáj megtudnod az igazságot!

Hesternek természetesen igaza volt. Lehet, hogy vonakodik benyitni az ajtón, de azzal sem töltheti az egész hátralevő életét, hogy az ajtót bámulja. Wilde újra belépett az oldalra, és üzenetet írt DC-nek. Rövid volt, de lényegre törő:

Lehet, hogy a fia vagyok. Beszélhetnénk?

De hiába küldte el, a rendszer visszadobta az üzenetet. Az értesítés szerint DC már nem szerepelt az adatbázisban. Ez egyszerre volt gyanús és furcsa – ezek szerint az apja úgy döntött, hogy törli magát –, és hirtelen megerősítette Wilde elhatározását, hogy a válaszok nyomába eredjen. Fene se vacillál tovább azon, hogy benyissak-e! Ideje berúgni azt a francos ajtót! Visszahívta Hestert.

Ha Hester neve ismerősnek tűnne, akkor az azért van, mert ő a legendás televíziós sztárügyvéd, Hester Crimstein, a Crimstein krimijei házigazdája. A nő felhívott néhány embert, izzította a kapcsolatait. Wilde is felkutatott pár forrást a régi „biztonsági céges” időkből. Tíz napba telt, de végül előhalásztak egy nevet:

Daniel Carter, hatvanegy éves, a nevadai Hendersonból.

Wilde négy napja repült a Costa Rica-i Libériából a nevadai Las Vegasba. Most pedig ott ült a bérelt, kék Nissan Altimában, amely Daniel Carter Ram terepjáróját követte az építkezés helyszínére. Már elég régóta figyelte a férfit. Amikor Daniel Carter megállt az építési terület mellett, Wilde leparkolt az út szélén, és kiszállt. Az építkezés gőzerővel folyt, fülsüketítő zajban. Wilde már épp nekidurálta volna magát, de észrevette, hogy két ember tart Carter felé. Kivárt. Az egyik férfi védősisakot, a másik fülvédőt nyomott Carter kezébe. Carter mindkettőt felvette, és a munkatársaival együtt belevetette magát az építkezés sűrűjébe. Wilde a bakancsok által felvert sivatagi portól alig látta őket. Figyelt és várt. A szabványlécekből kirakott, díszes PANORÁMA LAKÓPARK felirat – ugyan ki tudna átlagosabb nevet kitalálni? – büszkén hirdette, hogy itt „háromszobás, luxus lakóingatlanok épülnek 299 000 dollár induló ártól”. Mellette piros táblán a következő felirat: HAMAROSAN!

Hiába volt Daniel Carter a munkavezető vagy a fővállalkozó, vagy minek hívják a főnököt egy építkezésen, a pasas szemlátomást nem restellte bepiszkolni a kezét. Wilde látta, hogy jó példát mutat az embereinek. Ha kell, gerendát rögzít, ha kell, védőszemüveget vesz, és fúrógépet ragad. Felügyeli az embereket, és ellenőrzi az elvégzett munkát. Bólint, ha elégedett, és jelzi, ha hiányosságot tapasztal. Wilde úgy látta, hogy a munkásai tisztelik. Vagy csak ő vetítette ki rá. Nehéz megmondani.

Wilde kétszer is kiszúrta, hogy Daniel Carter egyedül marad, és már épp készült volna odamenni hozzá, de valaki mindig előbb megtalálta. A telepen nagy volt a nyüzsgés, a sürgés-forgás, a zaj. Wilde nem bírta a zajt. Sosem szerette. Úgy döntött, inkább megvárja a műszak végét, és majd otthon elcsípi az apját.

Öt óra tájban a munkások szedelőzködni kezdtek. Daniel Carter az utolsók közt jött el. Intett a többieknek, és bepattant a terepjárójába. Wilde egészen a farmházig követte, vissza a Sundew Avenue-n.

Amikor Daniel Carter leállította a motort, és kiszállt a kocsiból, Wilde is lehúzódott, és megállt a ház előtt. Carter észrevette Wilde-ot, és egy pillanatra megtorpant. A farmház ajtajában Sofia bukkant fel angyali mosollyal.

Wilde kipattant a kocsiból.

– Mr. Carter? – szólította meg.

Az apja a terepjáró nyitott ajtaja mellett állt, mintha csak azon tanakodna, hogy visszaszálljon és elhajtson-e. Carter egy pillanatig kivárt, és gyanakvóan a betolakodóra meredt. Wilde nem tudta, mit mondjon, ezért a legegyszerűbbel folytatta:

– Beszélhetnék önnel?

Daniel Carter a neje felé pillantott. Valami volt az összenézésükben, valami rejtett, kimondatlan üzenet, amit csak az évtizedes házastársak érthetnek, vélte Wilde. Sofia visszabújt a házba, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Ki maga? – kérdezte Carter.

– A nevem Wilde. – Közelebb lépett, hogy ne kelljen kiabálnia. – Azt hiszem, maga az apám.

MÁSODIK
FEJEZET

Daniel Carter nem beszélt sokat.

Csendben hallgatta Wilde történetét a múltjáról, a DNS-adatbázisról és arról, hogy minden jel szerint egyenesági rokonok. Carter mindvégig semleges arcot vágott, helyenként bólintott, vagy az ujját tördelte, néha kissé elsápadt. A szenvtelensége lenyűgözte Wilde-ot, furcsamód önmagára emlékeztette.

Még mindig a ház előtt álltak. Carter időnként hátrapillantott, végül azt mondta:

– Autózzunk egyet!

Beszálltak a terepjáróba. Egy ideig csak hallgattak, egyikük sem érzett késztetést, hogy megszólaljon. Wilde feltételezte, hogy a szavai megdöbbentették Cartert, akinek ez a kis kocsikázás most olyan, mint bokszolónak a rászámolás. De lehet, hogy téved. Nehéz kiismerni az embereket. Lehet, hogy Carter megdöbbent, de lehet, hogy csak megjátssza magát.

Tíz perccel később a Mustang Sally’s bárban ültek, amely egy hatvanas évek stílusát idéző bisztró egy Ford autókereskedésen belül. A hely piros műbőr bokszaival nosztalgikus hangulatot igyekezett árasztani, de ha valaki New Jersey-ből jön, annak ez a művi design nem túl meggyőző.

– Pénzt akar? – kérdezte Carter.

– Nem.

– Én sem gondoltam – sóhajtott a férfi. – Meg is kérdőjelezhetném az állítását.

– Meg – bólintott Wilde.

– Ragaszkodhatnék az apasági teszthez.

– Ragaszkodhatna.

– De igazából nem látom szükségét. Kétségtelen köztünk a hasonlóság.

Wilde nem felelt.

Carter végigsimította őszes loboncát.

– Öregem, ez durva! Van három lányom. Tud róla?

Wilde bólintott.

– Az életem legnagyobb áldásai. A három lányom. Hagyjon egy kis időt, hogy felocsúdjak, rendben? – ingatta a fejét.

– Rendben.

– Tudom, hogy millió kérdése van. Ahogy nekem is.

Egy pincérnő lépett oda az asztalukhoz.

– Üdvözlöm, Mr. Carter!

Daniel Carter barátságosan rámosolygott.

– Szervusz, Nancy!

– Rosa hogy van?

– Kösz, jól!

– Őt is üdvözlöm.

– Átadom.

– Mit hozhatok az uraknak?

Daniel Carter klubszendvicset kért sült krumplival. Majd Wilde-ra nézett, aki ugyanazt rendelte. Nancy megkérdezte, kérnek-e valamit inni. A két férfi egyszerre rázta meg a fejét. Nancy felszedte az étlapokat, és elment.

– Nancy Urban együtt járt gimibe a legkisebb lányommal – mondta Carter, miután a pincérnő hallótávon kívülre ért. – Rendes lány.

– Mhm.

– Egy csapatban röplabdáztak.

– Mhm – hümmögte Wilde.

Carter kissé előre hajolt.

– Egyszerűen nem fér a fejembe.

– Akkor már ketten vagyunk.

– Hihetetlen ez az egész! Tényleg maga az a kisfiú, akit az erdőben találtak?

– Igen – mondta Wilde.

– Emlékszem a hírekre. Kis Tarzannak hívták, vagy minek. Túrázók bukkantak magára.

– Úgy van.

– Az Appalache-hegységben.

Wilde bólintott.

– A Ramapo-hegyvidéken.

– Az hol van?

– New Jersey-ben.

– Komolyan? Az Appalache odáig elér?

– El.

– Nem is tudtam – csóválta a fejét Carter. – Még sosem jártam New Jersey-ben.

Ott voltak, ahol a part szakad. A vér szerinti apja soha nem járt abban az államban, amelyet Wilde egész életében otthonának tekintett. Wilde nem tudta, mire vélje az egészet.

– New Jersey-ről nem a hegyek jutnak először az ember eszébe – merengett el Carter. – Inkább a tömeg, a légszennyezettség, Springsteen, vagy a Maffiózók.

– Sokrétű állam – állapította meg Wilde.

– Akárcsak Nevada. El se hinné, mennyit változott az idők során.

– Mióta él Nevadában? – próbálta tovább görgetni a beszélgetést Wilde.

– Nem messze innen születtem, egy Searchlight nevű kisvárosban. Hallott már róla?

– Nem.

– Negyven percre van délre – mutatta Carter az ujjaival, mintha az segítene, majd a kezére nézett, megrázta a fejét, és letette a kezét az asztalra. – Csak fecsegek itt össze-vissza. Bocsánat.

– Semmi gond – mondta Wilde.

– Lenne egy… fiam?! – párásodott be Carter szeme. – Próbálom megemészteni.

Wilde nem reagált.

– Hadd mondjak el magának valamit mindjárt az elején, mert, gondolom, kíváncsi rá. – Carter egy pillanatra elhallgatott. – Nem tudtam magáról. Nem tudtam, hogy van egy fiam.

– Azt, hogy nem tudta, úgy érti…

– Úgy, hogy soha. Egészen eddig a pillanatig. A hír sokként ért.

Wilde-ot dermesztő érzés járta át. Egész életében valami ilyesmire várt. Próbálta leplezni, úgy tett, mintha nem számítana, és bizonyos értelemben nem is számított, de a kíváncsiság persze ott munkált benne. Egy ponton eldöntötte, nem hagyhatja, hogy ez a nihil határozza meg az identitását. Sorsára hagyták az erdőben, valahogy mégis életben maradt. Ez nyilvánvalóan megváltoztatja az embert, belé ivódik, a részévé válik mindannak, amivé lesz és amit tesz.

– Mint mondtam, van három lányom. Most megtudni, annyi év után, hogy volt egy fiam is, mielőtt ők megszülettek volna… – a férfi pislogott, és a fejét ingatta. – Édes Istenem, még szoknom kell a gondolatot! Adjon egy kis időt, hogy magamhoz térjek!

– Csak tessék.

– Azt mondja, Wilde-nak hívják?

– Igen.

– Ki nevezte el így?

– A mostohaapám.

– Találó – jegyezte meg Carter. – Jól bánt magával? Mármint a mostohaapja.

Wilde nem örült, hogy most neki kell felelgetnie, de bólintott.

– Igen – zárta rövidre.

Carter még nem tudott átöltözni, a munkaruháját vékony porréteg lepte. A mellzsebébe nyúlt; tollat és olvasószemüveget vett elő.

– Mit is mondott, mikor találták meg?

– 1986 áprilisában.

Carter lekörmölte a papír alátétre.

– És hány évesnek gondolták?

– Hatnak vagy hétnek.

Ezt is lejegyezte.

– Vagyis valamikor 1980 körül születhetett, plusz-mínusz egy év.

– Úgy van – mondta Wilde.

Daniel Carter bólintott, és szemügyre vette a számokat.

– Akkor úgy saccolom, hogy valamikor 1980 nyarán foganhatott meg, és rá kilenc hónapra született, vagyis nagyjából 1981 márciusa és májusa között.

Apró rezgés rázta meg az asztalt. Carter a telefonjáért nyúlt, és a kijelzőre nézett.

– Sofia – mondta. – A feleségem. Jobb, ha felveszem.

Wilde intett, hogy csak nyugodtan.

– Szia, szívem… Igen, itt ülünk a Mustang Sally’sben. – Miközben beszélt, Wilde-ra pillantott. – Egy beszállító. A PVC csövekre ad ajánlatot. Igen, igen, majd elmondom. – Némi szünet után hozzátette: – Szeretlek!

Kinyomta és visszatette az asztalra a telefont. Egy darabig még nézte.

– Ez a nő a legjobb dolog, ami valaha történt velem – mondta. – Biztosan nagyon nehéz lehetett magának, Wilde, hogy semmit nem tud a múltjáról! Sajnálom.

Wilde nem reagált.

– Megbízhatok magában? – kérdezte Carter. De mielőtt még Wilde válaszolhatott volna, Carter legyintett. – Ostoba kérdés. Sőt sértő. Semmi jogom ilyesmit kérdezni. Valaki vagy megtartja a szavát, vagy nem. Fölösleges firtatni. Általában a legnagyobb hazudozók bizonygatják a legjobban, és ők néznek legmélyebben az ember szemébe.

Carter összekulcsolta a kezét az asztalon.

– Nyilván azért jött, hogy válaszokat kapjon.

Wilde jobbnak látta, ha nem szól, csak bólint.

– Elmondom, amit tudok, rendben? Csak azon gondolkodom, hol kezdjem. Azt hiszem ott kéne, hogy… – Felnézett, pislantott egyet, és nekikezdett. – Szóval, Sofiával negyedik gimiben kezdtünk el járni. Gyorsan egymásba szerettünk. Két éretlen kamasz. Tudja, hogy megy ez. Sofia amúgy sokkal okosabb nálam. Érettségi után továbbtanult. A családjukból elsőként. Utah-ba ment főiskolára. Én meg beléptem a légierőbe. Maga volt katona?

– Voltam.

– Hol szolgált?

– A hadseregnél.

– Harcolt is? – kérdezte.

Wilde nem szívesen beszélt róla.

– Igen.

– Én nem. A korosztályom szerencsés volt. Vietnám után, úgy értem, a hetvenes években, egészen addig, amíg Reagan le nem bombázta Líbiát, úgy tűnt, sose fogunk újra háborúzni. Tudom, ez ma már furcsán hangzik, de igaz. Ezt tette Vietnám a pszichénkkel. Mintha az egész ország kollektív poszttraumás stressz szindrómában szenvedett volna, ami talán valahol nem is baj. Én többnyire a Nellis légibázison állomásoztam, úgy félórányira innen, de pár rövidebb kiküldetésen is voltam a tengerentúlon. Ramsteinben, Németországban. Vagy az angliai Mildenhallban. Én nem repültem, vagy ilyesmi. Az építésügyi részlegnél szolgáltam, főként támaszpontokat építettünk. Onnan értek az építőiparhoz.

A felszolgáló, Nancy szakította félbe.

– A krumpli közben elkészült, így azt hoztam ki előbb. Addig jó, amíg meleg! – mondta széles, bájos mosollyal.

– Nagyon figyelmes vagy, Nancy, köszönjük! – mondta Carter.

Nancy Urban letette középre a kosarat, és egy-egy kisebb tányért osztott ki a két férfinak. Ketchup már volt az asztalon, de azt is középre húzta, mintegy emlékeztetve őket rá, hogy ott van. Miután elment, Carter kivett egy szál krumplit.

– Sofiát közvetlenül a nyári, ramsteini kiküldetésem előtt jegyeztem el. Még mindig nagyon fiatalok voltunk, és aggódtam, hogy elveszítem. Ott volt az a rengeteg okos arc a főiskolán. Az összes gimis pár, akit ismertem, addigra szétment, vagy sebtében egybekelt, mert jött a gyerek. Szóval, vettem egy eljegyzési gyűrűt a zaciban, bár tudom, ez szokatlan. – Összehúzta a szemét. – Magának sose volt gondja az alkohollal, Wilde?

– Nem.

– A drogokkal? Vagy más káros szenvedély?

Wilde nyugtalanul mocorgott a bokszban.

– Nem.

Carter elmosolyodott.

– Örülök. Nekem egy időben meggyűlt a bajom a szesszel, de már huszonnyolc éve tiszta vagyok. De nem akarom erre fogni. A legkevésbé sem. A lényegre visszatérve, őrült nyaram volt Európában. Úgy éreztem, ez az utolsó esélyem facéran, és ostoba módon azt hittem, muszáj kitombolnom magam, vagy mi az a béna indok, amire mi, férfiak, fogni szoktuk a kicsapongásainkat. Azon a nyáron csaltam meg egyedül Sofiát, és néha még ennyi év után is furdal a lelkiismeret, amikor éjjel ránézek. De megtettem. Egyéjszakás kalandok, ahogy akkoriban hívtuk. Bár talán még ma is így mondják, nem?

Wilde-ra nézett, mintha csak megerősítést várna.

– De, azt hiszem – hagyta helyben Wilde, csak hogy tovább görgesse a társalgást.

– Maga nős, Wilde?

– Nem.

– Bár semmi közöm hozzá, bocsánat!

– Semmi gond.

– Szóval 1980 nyarán összesen nyolc lánnyal feküdtem le. Igen, pontosan tudom a számot. Szánalmas, nem? Sofián kívül egyedül velük szexeltem életemben. Mindebből az következik, hogy édesanyád egyike ennek a nyolc lánynak.

Egy egyéjszakás kaland során fogantam, töprengett el Wilde. Számít ez? Valószínűleg nem. Talán még van is valami irónia abban, hogy ő is az ilyen rövid légyottokat vagy, mondjuk ki nyersen, egyéjszakás kalandokat részesíti előnyben. Voltak ugyan barátnői, nők, akikhez megpróbált közelebb kerülni, de ezek a kapcsolatok valamiért sose működtek.

– Ez a nyolc lány – mondta Wilde.

– Mi van velük?

– Tudja a nevüket vagy a címüket?

– Nem – vakarta Carter az állát, felfelé nézve. – Sajnálom, a keresztnevükre is alig emlékszem.

– Egyikük sem próbált meg kapcsolatba lépni önnel?

– Mármint később? Nem. Sosem hallottam róluk többet. Ne feledje, 1980-at írtunk! Akkoriban senkinek sem volt mobiltelefonja vagy e-mail címe. A vezetéknevüket sem tudtam, és ők sem az enyémet. Ismeri Bob Segert és a Silver Bullet Bandet?

– Nem igazán.

Ábrándos mosoly jelent meg Carter arcán.

– Sokat vesztett vele. De a „Night Moves” és a „Turn the Page” című számukat biztosan hallotta. Mindegy. Szóval a „Night Moves”-ban Bob azt énekli, hogy „Én kihasználtam őt, ő kihasznált engem, de ez senkit sem zavart.” Kábé így voltam vele azon a nyáron.

– Mindannyian egyéjszakás kalandok voltak?

– Hát, az egyik lány, úgy rémik, egész hétvégés volt, Barcelonában. Szóval az inkább hároméjszakás volt.

– És csak annyit tudtak magáról, hogy a keresztneve Daniel? – kérdezte Wilde.

– Inkább a Dannyt használtam, de igen.

– Semmi vezetéknév. Semmi cím.

– Úgy van.

– Nem említette nekik, hogy katona, vagy hogy hol szolgál?

Carter elgondolkodott.

– De, lehet.

– Bár még ha mondta volna is – tűnődött el Wilde –, Ramstein elég nagy. Több mint ötvenezer amerikai katona.

– Járt ott?

Wilde bólintott. Három hetet töltött ott kiképzésen egy titkos észak-iraki misszó előtt.

– Ha az egyik lány teherbe esett volna, és meg akarta volna keresni az apát a bázison Danny vagy Daniel névvel…

– Hagyjuk – szakította félbe Carter. – Gondolja, hogy az édesanyja esetleg megpróbált megkeresni?

– Nem tudom. Ha 1980-ban valaki észrevette, hogy terhes… Lehet. Nem tudom. Lehet, hogy maga is csak futó kaland volt neki. Lehet, hogy ő is több sráccal feküdt össze, és nem tudta vagy nem érdekelte, ki az apa. Ki tudja?

– De abban mindenképpen igaza van – sápadt el kissé Carter –, hogy még ha próbált is volna megkeresni, a bázison esélye sem lett volna rá. Amúgy is csak nyolc hétig voltam ott. Mire rájött, hogy terhes, már rég hazajöttem az Államokba.

Közben Nancy visszatért a szendvicsekkel. Az egyik tálat Carter elé tette, a másikat Wilde elé. A tekintete a két férfi közt cikázott. Megérezte, hogy jobb, ha most elmegy.

– A nyolc lány közül – kérdezte Wilde – hány volt amerikai?

– Miért fontos ez? – Majd: – Ja, már értem! Egy New Jersey-i erdőben találták meg. Logikus feltételezni, hogy édesanyja amerikai.

Wilde várt.

– Csak egy – folytatta Carter. – A legtöbb lánnyal Spanyolországban találkoztam. Európában akkor kezdődött a vakáció.

Wilde próbált egyenletesen lélegezni.

– Mire emlékszik róla?

Carter kivett egy szál krumplit, és a hüvelykujja és a mutatóujja közé fogta. Nézte, mintha attól várná a választ.

– Azt hiszem, Susannek hívták.

– Értem – mondta Wilde. – Hol ismerte meg Susant?

– Egy fuengirolai diszkóban. A Costa del Solon. Emlékszem, amikor ráköszöntem, meglepődtem az akcentusán, mivel arrafelé kevés amerikai vakációzott.

– Tehát ott van a diszkóban – folytatta Wilde. – Próbáljon visszaemlékezni! Kikkel volt?

– Pár sráccal az alakulatból, azt hiszem. Nem emlékszem. Sajnálom. Ők lehet, hogy ott voltak. Diszkóról diszkóra jártunk.

– Susan nem mondta, hová valósi?

Carter megrázta a fejét.

– Igazából abban sem vagyok biztos, hogy amerikai volt. Mint mondtam, amerikai lányok csak elvétve fordultak elő arrafelé. 1980-ban nem az volt a fő úticéljuk. De az akcentusa tisztán amerikai volt, ebből gondoltam, hogy onnan való. Meg sokat is ittam. Csak arra emlékszem, hogy táncolok vele. Egy diszkóban az szokás. Roptuk egy ideig, majd amikor kellően fülledt lett a hangulat, távoztunk.

– Hova mentek?

– Páran összedobtunk egy hotelszobára valót.

– Emlékszik a szálloda nevére?

– Nem, de közvetlenül a szórakozóhely mellett volt. Magas épület. Kerek oldalú.

– Kerek oldalú?

– Igen, kör alakú toronyház volt. Egyedi. A szobánknak erkélye is volt. Ne kérdezze, erre honnan emlékszem. Ha megnézegetném a szállodákat a neten, valószínűleg megismerném. Feltéve hogy még áll.

Mintha bármit is számítana, gondolta magában Wilde. Mintha reális opció volna, hogy elrepül Spanyolországba, beállít pár szállodába, és megkérdezi, nem szállt-e itt meg egy Susan nevű amerikai lány 1980-ban egy kufircra?

– Emlékszik az időpontra?

– Úgy érti, a pontos dátumra?

– Akár.

– Azt hiszem, ez az ott-tartózkodásom vége felé volt. Ő a hatodik vagy a hetedik lány lehetett, úgyhogy valószínűleg augusztus volt. De csak tippelek.

– A lány is ebben a kerek szállóban szállt meg?

Carter furcsán nézett.

– Nem tudom. Kétlem.

– Ő kivel nyaralt ott?

– Nem tudom.

– Amikor odament hozzá, kikkel volt?

Carter lassan megrázta a fejét.

– Sajnálom, Wilde. Nem emlékszem.

– Hogy nézett ki?

– Barna hajú volt. Csinos. De… – Megrántotta a vállát, és ismét szabadkozott.

Egyéb lehetőségeket is számba vettek. Szóba jött egy Ingrid Amsterdamból. Egy Rachel vagy Racquel Manchesterből. Egy Anna Berlinből. Elröppent egy óra. Majd még egy. Végül elköltötték a szendvicseket és a már kihűlt sült krumplit. Daniel Carter telefonja többször is rezgett, de nem foglalkozott vele. Beszélgettek, bár főként Carter beszélt. Wilde nem nagyon nyílt meg.

Amikor a mobil ismét berregett, Daniel Carter jelzett Nancynek, hogy fizetne. Wilde mondta, hogy majd ő állja a cechet, de Carter nem hagyta. – Ez a legkevesebb, már ha nem veszi sértésnek.

Beszálltak a terepjáróba, és visszaindultak a Sundew Avenue-n levő házhoz. Mindketten hallgatásba burkolóztak, szinte tapintható volt a csend. Wilde a szélvédőn át az éjszakai égboltot fürkészte. Fél életét a csillagos ég alatt töltötte, de volt valami az ég színében alkonyatkor, egy sajátos türkiz árnyalat, amilyet az ember csak az amerikai délnyugaton lát.

– Hol szállt meg? – kérdezte az apja.

– A Holiday Inn Expressben.

– Szép hely.

– Az.

– Kérnék magától egy szívességet, Wilde.

Wilde az apja arcélét figyelte. Kétségtelenül hasonlítottak egymásra. Carter maga elé meredt, bütykös ujjai tíz és két óra magasságban a kormányt markolták.

– Hallgatom – mondta Wilde.

– Gyönyörű családom van – kezdte a férfi. – Szerető feleségem, csodálatos lányaim, unokák.

Wilde nem szólt.

– Egyszerű emberek vagyunk. Keményen dolgozunk. Tisztességesen élünk. Már régóta saját vállalkozásom van. Soha nem csapok be senkit. Az ügyfeleim megbízható szolgáltatást kapnak. Sofiával évente kétszer elruccanunk lakókocsival valamelyik nemzeti parkba. Régebben a lányok is velünk jöttek, de ma már saját családjuk van.

Carter óvatosan kitette az indexet, és egy átfogással alászedte a kormányt. Wilde-ra nézett.

– Nem akarom szétrobbantani az életüket – mondta. – Ugye, megérti?

Wilde bólintott.

– Persze.

– Amikor hazarepültem azon a nyáron, Sofia a bázison várt. Megkérdezte, milyen volt odaát, mire én a szemébe néztem, és hazudtam valamit. Úgy tűnhet, ez már régen volt, és valóban, félre ne értsen, de ha Sofia megtudná, hogy a házasságunk hazugságra épült…

– Megértem – mondta Wilde.

– Én csak… egy kis időt kérek. Hogy gondolkodjak rajta.

– Min?

– Azon, hogy elmondjam-e nekik. Hogy el kéne-e mondanom. És ha igen, hogyan.

Wilde belegondolt. Lehet, hogy ezt ő sem akarná. Szüksége van három új nővérre? Nincs. Szüksége van apára? Nincs. Ő magányos farkas. Maga döntött úgy, hogy az erdőben éljen. Mindenkitől távol. Az egyetlen ember, aki iránt valódi felelősséget érzett, a keresztfia, a most érettségiző Matthew, és csakis azért érzett így, mert Matthew apja, David, Wilde egyetlen barátja Wilde hanyagsága miatt halt meg. Tartozott a srácnak. Mindig is tartozni fog.

Persze akadtak mások is az életében. Senki, még Wilde sem, lakatlan sziget.

De tényleg szüksége van erre az egészre?

Amikor ráfordultak a Sundew sugárútra, Wilde észrevette, hogy az apja egyre feszültebb. Sofia és a lányuk, Alena a verandán álltak.

– Mit szólna ahhoz – vetette fel Carter –, ha holnap nyolckor együtt reggeliznénk a Holiday Inn Expressben? Átbeszélnénk a dolgokat, és kitalálnánk, mi legyen.

Wilde bólintott, közben Carter beállt a ház elé. Mindketten kiszálltak. Sofia a férjéhez sietett. A férfi újra a műanyagcső-beszállítóról kezdett hadoválni, de a nő tekintetéből ítélve Sofia nem nagyon vette be a mesét. A feleség le sem vette a szemét Wilde-ról.

Amikor Wilde úgy érezte, hogy már nem illetlenség, az órájára nézett, és jelezte, hogy mennie kell. Gyors léptekkel a bérelt kocsi felé indult. Bár nem nézett hátra, a tarkóján érezte a pár tekintetét. A volán mögé pattant, és gázt adott. Még véletlenül sem nézett hátra. Miután visszaért a motelbe, összepakolta a cókmókját. Nem volt sok holmija. Kijelentkezett, a reptérre hajtott, és leadta a kocsit a kölcsönzőben.

Majd az utolsó Las Vegas-i géppel hazarepült New Jersey-be.

Az ablak melletti ülésen visszajátszotta magában a beszélgetést. Nem, ő sem akarja szétrobbantani az életüket. És a sajátját sem.

Vége, ennyi volt, gondolta.

De tévedett.

HARMADIK
FEJEZET

Zsiráf, tiéd a szó! – mondta Chris Taylor, avagy korábbi álnevén az Idegen.

Zsiráf megköszörülte a torkát.

– Nem akarok érzelgősködni, de…

– Te mindig érzelgősködsz – szólalt meg Párduc. Mindenki nevetett.

– Jó, lehet. De ez a fickó most tényleg brutális megtorlást érdemel.

– Ötös fokozatú hurrikán szintű megtorlást – helyeselt Alpaka.

– Pusztító pestis erejű megtorlást – kontrázott rá Kiscica.

– Ha valaki megérdemli a legdurvábbat – vélte Párduc –, akkor ez a fickó.

Chris Taylor hátradőlt, és az arcokat nézte a falra szerelt hatalmas monitoron. A laikus szemlélő számára a beszélgetés egy szteroidokról szóló Zoom-társalgásnak tűnhetett, pedig a diskurzus valójában egy biztonságos videokonferencia-alkalmazás segítségével folyt, amelyet Chris maga fejlesztett. A képernyőn hat résztvevő ikonja jelent meg, három felül, három alul. A valódi arcképüket egy-egy állatfigurát mintázó, személyre szabható, egészalakos digitális animoji – mint nyilván kitalálják –: egy zsiráf, egy párduc, egy alpaka, egy kiscica, egy jegesmedve és egy oroszlán – ő volt az Idegen mint csoportvezető – profilja mögé rejtették. Chris, aki jelenleg egy Franklin utcai, a Tribeca Grill étteremre néző manhattani loftlakásban, nyílt színen rejtőzött, eredetileg nem oroszlán akart lenni. Úgy érezte, hogy az oroszlán figurája túl kézenfekvő egy vezetőhöz, túlságosan megkülönbözteti, ha úgy tetszik, a falka többi tagjától.

– Ne szaladjunk annyira előre! – mondta. – Zsiráf, kérlek, ismertesd az ügyet!

– A felkérés egy Francine Courter nevű, a fiát egyedül nevelő – mármint a néhai fiát egyedül nevelő – édesanyától jött – kezdte Zsiráf. A zsiráf emoji Christ mindig Geoffrey zsiráfra, a Toys „R” Us nevű játékáruház kabalafigurájára emlékeztette. Christ a szülei csak a legkülönlegesebb alkalmakkor vitték oda, és amikor belépett, mindig lenyűgözte a hely varázsa. Kellemes emlék volt, és gyakran eltűnődött, vajon Zsiráf is ezért választhatta-e magának ezt a profilt, akárki rejtőzzön is az avatár mögött.

– Francine egy szem gyermekét, a fiát, Corey-t, tavaly áprilisban lőtték le a northbridge-i iskolai mészárlás során. Corey tizenöt éves volt, másodikos gimnazista, zenei tehetséggel megáldott amatőr színjátszó. Épp a tavaszi hangverseny próbáját tartották, amikor berontott egy fegyveres, és fejbe lőtte a fiút. Összesen tizennyolc diákot lőtt le az ámokfutó, ha emlékeztek. Ebből tizenketten meghaltak. – Zsiráf egy pillanatra megállt, és mélyet sóhajtott. – Oroszlán?

– Tessék?

– Belemenjek a lövöldözés további részleteibe is?

– Nem szükséges – mondta Chris, alias Oroszlán. – Mindannyian emlékszünk az esetre. Hacsak valaki nem ragaszkodik hozzá.

De senki nem jelentkezett.

– Rendben, akkor folytatom – mondta Zsiráf. Hiába a hangtorzító szoftver, Chrisnek feltűnt, hogy Zsiráf hangja megremeg. A biztonság és az anonimitás miatt mindegyikük használt valamilyen hangtorzító alkalmazást. Ez része volt a protokollnak. Az állatfigurás profil nemcsak az arcukat fedte el, hanem az egész alakjukat álcázta.

– Miután Francine eltemette a fiát, szörnyű apátiába esett. Képzelhetitek. Úgy próbálta feldolgozni a gyászt, hogy igyekezett valamilyen konstruktív ügybe csatornázni. Megpróbált tenni valamit, hogy más szülőknek ne kelljen ugyanezen a poklon keresztülmenniük. Így a fegyvertartási szabályok szigorításának szószólója lett.

– Zsiráf!

Jegesmedve kért szót.

– Tessék, Jeges?

– Talán nem kéne felhoznom, de én támogatom a második módosítást a fegyverviselés alapjogáról. Ha valaki nem ért egyet a hölgy álláspontjával, még ha a nő elveszítette is a fiát…

– Ez most nem erről szól – csattant fel Zsiráf.

– Jó, csak nem szeretném, ha belekevernénk a politikát.

Chris vette magához a szót.

– Ezzel mindenki egyetért. A mi küldetésünk a kegyetlenkedések és a bántalmazások megtorlásáról szól, nem a politikáról.

– Ennek semmi köze a politikához – nyomatékosította Zsiráf. – Egy velejéig gonosz ember hadjáratot folytat Francine Courter ellen.

– Menjünk tovább! – zárta rövidre Chris.

– Hol is tartottam… Szóval, a nő zászlót bontott a szigorítás mellett. Természetesen, ahogy Jeges is rámutatott, nem mindenki értett egyet Francine álláspontjával. Erre a nő is számított. Csakhogy az érvek ütköztetése hamar átcsapott egy Francine elleni, elsöprő erejű, célzott terrorhadjáratba. A nő halálos fenyegetéseket kapott. Folyamatosan zaklatták, és botszoftverekkel támadták az interneten. A lakcímét kikutatták, és akarata ellenére nyilvánosan közreadták. Kénytelen volt a testvéréékhez költözni. De arra, ami ezután történt, nem készülhetett fel.

– Éspedig?

– Egy szélsőséges összeesküvéselmélet-hívő közzétett egy videót az interneten, amelyben azt állítja, hogy a lövöldözés meg sem történt.

– Ez most komoly? – döbbent meg Kiscica.

– Nyilván a mészárlásról készült belső kamerafelvétel sem volt elég bizonyíték ezeknek az elmebetegeknek – tette hozzá Párduc.

– Hamisítvány – mondta Zsiráf. – Az a konteóvideó ezt állította. Az egészet a fegyvertartás szigorítását követelők rendezték meg, hogy elvegyék a fegyvereinket. Francine Courter pedig csak egy „válságszínész”, bármit jelentsen is ez, és most jön a legdurvább rész, a videó azt állítja, hogy a nő fia, Corey sohasem létezett.

– Te jó ég! Mégis hogy tudták…?

– Különféle kitalációkkal álltak elő. Manipulálták a történet egyes elemeit, hogy hiteltelenítsék az esetet. Például találtak egy ugyanilyen nevű nőt Kanadában, aki a profilja szerint gyermektelen, és közzétettek egy hangfelvételt, amelyen a narrátor felhívja a nőt telefonon, mire „Francine Courter” azt állítja, hogy soha nem volt Corey nevű gyermeke, és így nyilván le sem lőhették, vagyis az egész csak kacsa.

– Az agyam eldobom! – képedt el Alpaka.

– Már az is elég borzasztó, hogy valaki elveszítse a gyerekét – szólt közbe Kiscica angol akcentussal, bár talán csak a hangtorzító okozta –, de hogy még utána így ki is csinálják ezek a holdkórosok!

– Ki az a hülye, aki ezt beveszi? – kérdezte Jegesmedve.

– Meglepődnél! – mondta Zsiráf. – Vagy mégsem.

– Mi van még a felvételen? – kérdezte Chris.

– Semmi értelmes. Téves feltételezéseket sugalmazó, megtévesztő kérdéseket tesznek fel, például hogy „Miért van az, hogy egyes iskolák biztonsági kameráinak felvételei fekete-fehérek, míg másokéi színesek?”, mintha ez bizonyítaná, hogy hamisak. Meg különféle álbizonyítékokat gyártanak manipulált fotókkal. Például, és ez már tényleg a gusztustalanság netovábbja, egy internetes bot közzétett egy Corey-ra hasonlító fiúról egy fotót, amely egy Mets-meccsen készült a lövöldözés után, azzal az aláírással: „Íme a színész, aki Corey Courtert játszotta az állítólagos northbridge-i iskolai lövöldözéskor, amint ott ül a lelátón egy múlt heti baseballmeccsen”, mire többen alákommenteltek, hogy „Basszus, ez is azt bizonyítja, hogy az egészet csak megrendezték, a srácnak jól láthatóan kutya baja, az egész átverés, a sok birka meg beveszi, ahelyett hogy utánanézne, nem szabad hinni a mainstream médiának, Francine Courter egy ócska csaló” meg ilyenek.

– Tudom, hogy nem hangzik jól – jegyezte meg Jegesmedve –, de úgy tűnik, túl sok emberrel van dolgunk ahhoz, hogy érdemben tudjunk lépni.

– Én is ettől tartottam – mondta Zsiráf –, amíg utána nem néztem a másik videónak.

– Másik videónak?

– Szóval, a YouTube-ra feltöltött első videót, amely azt állítja, hogy a lövöldözés csak kacsa, egy Keserű Igazság nevű felhasználó készítette. A videót végül eltávolították, de ahogy az lenni szokott, későn. Addigra már több mint hárommillióan megtekintették. Csomóan megosztották, és elterjedt. Tudjátok, hogy megy ez. A másik videó egy Keserű az Igazság nevű felhasználói fiókhoz tartozik.

– Az illető nem nagyon strapálta magát a névválasztással – jegyezte meg Chris.

– Hát nem. A pasas azt akarta, hogy tudják, ugyanaz készítette, mint a másikat.

– Azt mondtad, pasas? – kérdezett vissza Párduc.

– Igen.

– Tehát férfi?

– Az.

Egyikük sem lepődött meg. Igen, a nők is trollkodnak, de nem úgy, mint a férfiak. Ez nem szexizmus. Puszta ténymegállapítás.

– A másik videó… – Zsiráf egy pillanatra megállt, próbált úrrá lenni az érzésein.

Csend.

Párduc törte meg.

– Minden oké, Zsiráf?

– Csak nyugodtan – mondta Chris.

– Aha, csak adjatok egy percet! Megrázó felvétel, nem volt könnyű végignézni. A linket megtaláljátok a riportomban, de a lényeg az, hogy a fickó elmegy Corey sírjához. Ott áll a tizenöt éves fiú sírkövénél talpig fekete nindzsaruhában és -maszkban, hogy ne lehessen felismerni. A kezében egy szerkezetet lóbál, úgy néz ki, mint a fémdetektor, amelyet a kincskeresőknél lehet látni a tengerparton. Valószínűleg az is. De a fickó azt állítja, hogy ez egy HTD szenzor, egy úgynevezett holttest-detektor. A szomszédos sírokon be is mutatja, hogyan működik. Amikor a hant fölé tartja, a készülék jelez. Sistergésszerű hangot ad ki. Ebből lehet tudni, állítja a fickó, hogy valóban van valaki eltemetve a sírban. Ezután Corey sírjához lép. Gondolom, sejtitek, mi következik?

– Ugye, nem? – szörnyülködött Alpaka.

– De. A fickó szerint a készülék azt jelzi, hogy a sírban nincs holttest.

– És van, aki ezt beveszi?

– Az emberek bármit elhisznek – magyarázta Chris –, ha beleillik a narratívájukba. Ti is tudjátok.

– Sajnos még nincs vége – folytatta Zsiráf, és nagyot sóhajtott. – A felvétel végén odavizel Corey sírjára.

Csend.

– Majd a videót megosztja Francine Courter összes nyilvános közösségi platformján.

Síri csend.

Chris tért magához először.

– Hogy hívják a fickót? – kérdezte a foga közt sziszegve.

– Kenton Frauling. Eltartott egy darabig, de sikerült legalább tíz Twitterbotot ugyanahhoz a felhasználói fiókhoz visszavezetnem, mint amelyikhez a Keserű Igazság és a Keserű az Igazság tartozik.

– Hogyan sikerült lekövetned?

– Küldtem egy e-mailt sajtósnak kiadva magam, és azt állítottam, hogy hitelt adok a beszámolójának. A pasas rákattintott a linkre. A többit kitaláljátok…

– Szóval nem elég, hogy Frauling maga készítette az összes ilyen gusztustalan videót…

– De még a kommentek nagy részét is ő posztolta. Gyakorlatilag saját magával folytatott álvitákat, majd a külföldi bothadseregével támadásba lendült, és iszonyatos össztüzet zúdított Francine-re. Ráadásul a kismillió Twitter- és Facebook-hozzászólásán kívül óránként zaklatta a nőt telefonon. Leveleket küldött neki Corey fotóival, és teleaggatta a kocsiját röpcédulákkal.

– De mégis miért jó ez neki, és ki ez a pofa egyáltalán?

– Egy harminchat éves üzletkötő egy nagy biztosítótársaságnál. Hét számjegyű fizetéssel.

Chris keze ökölbe szorult. Az, hogy a fickó jól él, meg kellett volna, hogy lepje. De nem lepte meg. A legtöbben azt képzelik, hogy a kártékony trollok túlnyomó része munkanélküli lúzer, aki dühösen posztolgat anyuci pincéjéből, pedig a többség jellemzően iskolázott, állással rendelkező, anyagi biztonságban élő ember. Ami általában közös bennük, az egyfajta vélt jelentéktelenség, beképzelt sértettség és valamiféle indokolatlan áldozatiság.

– Fraulingnak két gyereke van. Nemrég vált el. Röviden ezt tudom elmondani az ügyről. A részleteket mindenkinek elküldtem egy fájlban, video- és kommentmellékletekkel.

– A Bumeráng-csoport összes tagja nevében köszönöm Zsiráfnak a fáradhatatlan erőfeszítéseit – mondta Chris.

A többiek egyetértően hümmögtek.

– Akkor szavazzunk! – mondta Chris. – Mindenki támogatja, hogy móresre tanítsuk Kenton Fraulingot?

Az indítványt egyhangúlag elfogadták. Ez volt aznap a hatodik és egyben utolsó ügy, amely a Bumeráng-csoport asztalára került. A szabály az volt, hogy ha két tag vétót emel, az ügyet ejtik, és békén hagyják a kérdéses trollt. A hat indítványból ma ötöt elfogadtak. Egyedül egy bájgúnár realitysztár ügyét vetették el, aki durva zaklatások céltáblájává vált az interneten. Ezt Párduc javasolta, de mivel a szépfiú ellenszenves volt a tagoknak, úgy döntöttek, hogy az energiájukat olyan áldozatokra fordítják, akik jobban megérdemlik.

A Bumeráng-csoport mottója kézenfekvően adta magát: „A karma olyan, mint a bumeráng: amit teszel, visszaszáll rád”. A csoport hosszas és alapos kiválasztási és felülvizsgálati procedúra után jelölte ki a célpontjait. Az „Idegen” álruhájában Chris saját kárán tanulta meg, hogy csak akkor szabad rászállni valakire, ha szemernyi kétség sincs afelől, hogy az elkövető rászolgált a büntetésre. Mivel most is tökéletesen biztos akart lenni ebben, a lehető legalaposabban át fogja nyálazni Zsiráf beadványát, hogy minden részlet a helyén van-e. Nem hitte, hogy bármi baj lenne, mivel Zsiráf volt a legprecízebb köztük.

– Rendben – mondta Chris –, akkor térjünk rá a retorzióra. Zsiráf, te hányas hurrikán kategóriát javasolsz?

Zsiráf egy pillanatig sem habozott.

– Ha van olyan szörnyeteg, aki megérdemli az ötös fokozatot…

– Úgy van – csatlakozott Párduc. – Ötös fokozat.

Mindenki egyetértett.

A Bumeráng-csoport nem túl gyakran folyamodott az ötös kategóriához. A legtöbb troll megúszta kettes vagy hármas szintű retorzióval, ami azt jelentette, hogy lerontották a hitelképességét, vagy megcsapolták a bankszámláját, esetleg megzsarolták, a lényeg, hogy alaposan móresre tanítsák, de ne tegyék teljesen tönkre.

Az ötös fokozat viszont kataklizmaszerű csapást jelentett. Nem egyszerű megtorlást, hanem totális megsemmisítést.

Isten talán megbocsát Kenton Fraulingnak, de a Bumeráng-csoport nem kegyelmezett.