Karinthy Frigyes

VICCELNEK VELEM

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

VICCES HÁZIGAZDA

Barátom a vállalkozó

Hivatal

Heuréka

Egyszerűsíteni a forgalmat

Szeretem az állatot

Előkelő összeköttetések

Az egész város beszéli

Megszólal a telefon

Hónapos szoba

Nyomozás

Viszek egy könyvet

Gőgicse

Schöberl

Vicces házigazda

Kultúr-katonaság

Hősök

Viccelnek velem

Ötórai záróra

Levél a bemenésről

Cipőpertli

Testi szépség

Tanú vagyok

Kivégzésem

Lidércnyomás

ŐRÜLT SIKEREM A TÉBOLYDÁBAN

Tudomány

A rendező

A néninél

Nem ismert meg a saját anyám

Ideges úr elalszik

Ideges úr öngyilkos

Rejtvények

Mahlzeit és Zaturek

Őrült sikerem a tébolydában

Pista, a gyöngykagyló

Szerelmi levelező 1934

A szerelem az élet illatos virága, mely mint egy kifeslett bimbó

Miért nem megyek orvoshoz

Influenza

Miért megyek orvoshoz

Orvost hívatok

Na végre egy egészen könnyű kis futó viszonyt fogok kötni

Férfiideál

A feleségem szigorlatozik

Fő a diszkréció

Nem tudom, de nekem a feleségem gyanús

Az asszony és az igazság

A DRÁMA

A marha férj

Tegezés

A Doktor bácsi

A dráma

A nagybácsi

Hogy tesz a gránát, mikor közel csap le?

Diplomata és katona

Hamlet a mellényzsebben

A detektív

A peches kísértet

Propaganda

ALLEGÓRIA AZ ÍRÓRÓL

Irodalom

Képek egy kezdő író életéből

A négyéves férfi

Lerajzolnak

Hazamegyek dolgozni

Az új Pilvax

Ő ad nekem témát

Új drámaíró jelentkezik

A főpróbától a bemutatóig

A tanulság

Elmélkedések az ágyban, fél tízkor

Mint vélgaban

Halandzsa

A diadalmas halandzsa

Szavak

Bevezetnek a tőzsdén

Beszélgetés-minta

Szabadalmi irodám

Legenda a költőről

A vállalkozó

Lehet megint írni

A bosszús tudomány

Allegória az íróról

Deszka esett le mellettem...

VICCES HÁZIGAZDA

Barátom a vállalkozó

Délelőtt tízkor sürgönyt kaptam, hogy délután egynegyed ötkor jelenjek meg a Nyújork kávéházban rendkívül sürgős és számomra életbe vágó fontosságú ügyben. Délután egy órakor újabb sürgöny érkezett, hogy ne egynegyed ötkor, hanem fél hatkor jöjjek, és ne a Nyújorkba, hanem a budai Filadelfiába. További sürgöny véglegesen és visszavonhatatlanul az Andrássy kávéházban jelölte meg a helyet, az időt este fél tizenkettőkor.

Megjelentem a megjelölt időben és helyen, ahol a pincér egy levéllel várt, a levélben az volt, hogy legyek szíves, fáradjak el azonnal az újpesti Otthon kávéházba, ott vár rám a sürgöny feladója.

Elmentem Újpestre, és beültem a kávéházba. Néhány perc múlva alacsony, szőke fiatalember jelent meg asztalomnál, bemutatkozott és leült. Kérdésemre, hogy ő hívatott-e, gyorsan bólintott, hogy igen. Megkérdezte, hogy vagyok, és mit szólok hozzá, milyen soká tart a háború.

– Hát bizony – mondtam –, éppen hogy eléggé. Már az igaz.

– És ki tudja, még meddig tart – mondta.

– Bizony, csak az isten tudhatja – jegyeztem meg.

– Tessék elhinni, már vége lehetne – fűzte tovább.

– Majd csak vége lesz – válaszoltam.

Köhögött, és a körmét kezdte piszkálni.

– Hát, kérem – mondtam én –, hát miről van szó?

– Hogyhogy miről? – kérdezte.

– Úgy értem, a sürgönyök miatt...

– Ja, arról. Hát igen, kérem, egy vállalkozásról lenne szó.

– Értem. Miféle vállalkozásról?

– Hiszen éppen ez az. Ez az, kérem. Nagyon helyesen tetszik kérdezni, hogy miféle. Éppen emiatt akartam önnel beszélni.

– Állok rendelkezésére.

– Mert kérem, az emberek mindenfélét csinálnak. Mondok, csinálni kellene valamit.

– Nagyon helyes.

– Csakhogy alaposan meg kell fontolni a dolgot. Ezért akartam beszélni önnel.

– No igen... nagyon megtisztelő... tehát?

– Tudom, kérem, hogy azt nem lehet úgy egykettőre nyélbe ütni.

– Mégis... talán nagy általánosságban tessék elmondani... talán lapvállalkozás.

– Azt most még nem mondhatom meg. Nem éppen lap. De esetleg az is. De ezt még meg kell fontolni. Nézetem szerint éppen ezt kell megfontolni.

Szünet állt be.

– Egyelőre az a fontos – kezdte újra –, hogy amíg nem biztos a dolog, nem szabad senkinek beszélni róla.

– Kérem, kérem – biztosítottam.

– Mert még nem lehet tudni... az nem megy máról holnapra... az nagyon veszélyes, ha előre beszél róla az ember... tetszik tudni, ellopják az ötletet...

– Persze – mondtam –, és tekintve, hogy pénzről van szó, biztosan...

– Azt éppen nem mondhatnám. Pénz egyelőre nincs. Csak lesz majd, ha a dolog sikerül.

– Mégis – mondtam óvatosan –, milyen természetű dolog ez?

– Hiszen éppen emiatt akartam önnel beszélni, hogy milyenféle legyen. Mert azt elő kell készíteni, azt meg kell fontolni. Nem szabad elhamarkodni, ha az ember sok pénzt akar keresni.

– Már az igaz.

– Majd ha aztán már lát az ember egy kis pénzt – folytatta lelkesen –, akkor lehet bátrabban csinálni. Ha nekem együtt lesz egy kis pénz, akkor én nem nézem a fáradságot.

– Ó, bizonyos vagyok benne...

– Majd meglátja, hogy én nem vagyok smucig ember. Én nem fogom eltitkolni ön előtt, ön ellenőrizhet majd, hogy mennyit kerestem a vállalkozáson... nálam lehet keresni, barátom...

– Meg vagyok győződve róla. Mégis, hogy kezdünk hozzá?

– Na, hát helyben vagyunk. Erről akartam önnel beszélni. Én az ön eszét nagyon sokra becsülöm, én meg vagyok győződve róla, hogy ön segítségemre tud lenni... Ezért fordultam önhöz, és senki máshoz... Nekem nem kell mindenféle ember, nekem maga kell, igenis, maga... hozzám jöhet, kérem, Anatole France is, én nem bánom, akármilyen ember, énnekem nem kell...

– Nagyon köszönöm – rebegtem –, hát akkor miben lehetnék...

– Erről van szó, kérem. Én nem vagyok egy lángész, én ezt tudom – ne tessék tiltakozni, nem restellem én –, én magam nemigen tudnám – de ha ön nekem tud mondani valamit, amivel pár százezer forintot lehetne keresni... hát én nem feledkeznék meg önről, azt elhiheti... én nem kívánnám ingyen, mint sok gazember.

A pincér jelezte, hogy záróra van. Fölálltunk.

– Hát gondolkozzék – mondta.

– Jó – mondtam –, majd gondolkozom.

– És ha tud valamit – írjon rögtön.

– Majd írok – mondtam.

– Hanem egyet: diszkréció! Senkinek egyetlen szót se! Senkinek! Ilyen dolog nem megy másképp! Mihelyt az ember elárulja, más csinálja meg. Csak bízza rám, maga fiatal ember, maga ezt nem érti. Nem akarom, hogy megelőzzenek. Ennyiben maradunk: senkinek egy szót se!!

– Ennyiben.

– Alásszolgája.

– Alásszolgája.

Negyed egy volt, és én ott ültem Újpesten.

Hivatal

Bocsánat, hogy személyeskedem, de alábbi esetet s az ő tanulságát nem tehetem közkinccsé anélkül, hogy Szerény Személyemet, e Sorok Íróját kihagyjam belőle. Lévén Igénytelen Illető a tragikus hőse történetnek és tanulságnak egyaránt.

Tehát képzeljék el Alázatos Alakom egy nagy forgalmú hivatalban, ahol alá kell íratni valami nyomtatványt egy ablak előtt – sokan szoronganak és ácsorognak, kezükben e nyomtatvánnyal, türelmetlen nyaknyújtogatással várakoznak, hogy sorra kerüljenek. Az ablak mögött rosszkedvű hivatalnok üti a pecsétet, nem rokonszenvez túlságosan csődülő ügyfeleivel, legalább annyira unja őket, mint ahogy ők unják az egész ügyet. Ennek megfelelően többször keményen rászól a heveskedőkre:

– Ne tessék tolakodni! Várjon a sorára!

Mikor a lassan vonagló emberkígyó, ahogy nyeli a méteres távolságokat, közeledik az ablak felé Jelentéktelen Jelenségemmel, s már csak négyen vagy öten állanak előttem, magam sem tudok ellenállni a türelmetlenségnek, melyet a hátulról erőszakoskodók nyomása is fokoz, furakodok egyet. A hivatalnok észreveszi, és nem kerülöm ki végzetem, erélyesen rám kiabál:

– Ne tessék tolakodni! Várjon a sorára!

De ugyanabban a pillanatban észreveszi a nyomtatványon, amit lobogtatok, Szemérmes és Igénytelen Nevemet.

Abban a pillanatban, mintha elvarázsolták volna, elpirul, átszellemült mosoly fut át zord vonásain. Még fel is emelkedik kicsit a helyén, mintha át akarná adni.

– Talán... a híres író... rokona?... – suttogja egészen meghatva, rajongó tekintettel.

Kiegyenesedtem. No hiszen – villan át rajtam – kár volt nem előbb szólni. Itt annyira tisztelnek, hogy már a rokonomnak is külön bánásmód és kivételezés dukál, mit fog ez szólni, ha megtudja, hogy izé, úgyszólván... ezüst tálcán nyújtja a pecsétet, legalábbis.

– E... e... nem kérem... én magam vagyok az... – vetem oda könnyedén, kissé orrhangon.

Mire a hivatalnok visszaül a helyére, iratai fölé hajol, és anélkül, hogy rám nézne, erélyesen rám kiabál:

– Hát ne tessék tolakodni. Várjon a sorára.

Önök csodálkoznak. Én is csodálkoztam. Egy hétig törtem a fejem a rejtvény megfejtésén.

De most már megfejtettem. A dolog világos.

Akinek olyan előkelő rokona van, mint Szerény Személyem, avval lehet kivételezni – de milyen előkelő rokona van Szerény Személyemnek?

Heuréka

Kiugorván a kádból, Archimédesz egyenesen az utcára szaladt, nem bírt magával.

Az első ember, aki szembejött, volt osztálytársa, Apolloniusz, jelenleg hivatalnok az Athén-Alexandriai Kereskedelmi Banknál.

– Heuréka! – ordított Archimédesz – kérlek szépen, mit szólsz hozzá? Minden vízbe mártott test annyit veszít súlyából, amennyi az általa kiszorított víz súlya. Most jöttem rá!

Apolloniusz komolyan nézett rá.

– Sag’schon! – jegyezte meg az görögül. – Bár inkább azt tudnám, mennyit veszít súlyából a Salamis-részvényem, ha Kontreminoszba megyek.

Szólt, legyintett és odébbállt.

– Ostoba állat! – lihegte a tudós. – Hitvány csőcselék! De honnan is tudná a boldogtalan, hogy felfedezésem, mely új korszakot nyit meg a természettudomány történetében, mit jelent, mely fontossággal bír! Megyek és melegiben elmondom Lepidosznak, a Ptolemaeus Akadémia elnökének!

Az elnök szívesen fogadta Archimédeszt. Meghallgatta a tételt, összehúzott szemmel bólogatott, kijelentette, hogy a dolog nagyon érdekes, efféléről volt ugyan már szó, ha nem is ebben a formában – és felsorolta mindazoknak az akadémiai tagoknak nevét, akik foglalkoztak a kérdéssel. Megígérte, hogy összehívja a kongresszust, ahol vita tárgyává teszik mint felmerült lehetőséget, s a Tudományok Enciklopédiájában kijelölik megfelelő helyét. Ehhez persze idő kell.

– De én mindjárt megmutatom, ha akarja – mondta Archimédesz. – Van itt egy kád valahol?

Az elnök finoman mosolygott.

– Fölösleges. Engem az ilyen gyermekes dolgok, mint a vízben való pancsolás mindenféle tárgyakkal, nem érdekel – engem a Tudomány érdekel! Egyébként pedig nem szoktam fürdeni.

Archimédesz kedvetlenül ment el az Akadémiáról. Útközben találkozott Hexamosszal, az ifjú költővel, aki munkatársa volt a „Poesia” című futurista szépirodalmi és kritikai folyóiratnak. Elpanaszolta neki a dolgot. Hexamosz valósággal dühbe jött.

– Persze, ha ilyen ostoba vagy, és nékik viszed el, a vén vaskalaposoknak! Mit gondolsz, megértik azok az Újat, a Bátrat, az Úttörőt, a Holnap Lovagját, a Holnap Eszméit! Add ide azt az izét, azt a dolgot, majd beviszem a szerkesztőnek!

– Mit adjak oda?

– Hát azt a verset...

– Nem vers az, kérlek, az egy izé... egy felfedezés... még nincs leírva...

– Hát írd le, és küldd be.

Ezzel elrohant. De Archimédesznek szöget ütött a dolog a fejébe – leírta egy mondatban felfedezését, és beküldte a népszerű folyóiratnak, ahol az rövidesen meg is jelent.

A következő számban lelkes cikk jelent meg Hexamosz tollából, amelyben szerényen hivatkozott rá, hogy övé az érdem, amiért ezt a fiatal lángészt felfedezte. Azután rátért a Tétel méltatására. Kifejtette, hogy tömörségében és kifejezőerejében az Új Költő felülmúlta elődeit – különösen a rövid remekmű második szakával, ahol „a kiszorított víz súlya nyom!” szavak valami csodálatosan szépen zengenek, és tökéletes hatásban simulnak a „Minden vízbe mártott test...” kezdő sorokhoz, ha valamiben kifogásolható az egész, az mindössze annyi, hogy a költő a régi, rímes modorhoz ragaszkodott, amikor felhasználta, a „test” és „veszt” szavak összecsengését – az ilyen úttörő lángészhez, mint Archimédesz, aki nem a Tegnap elavult eszméit szólaltatja meg, hanem a Holnap igéit zengi, méltóbb lett volna a szabad forma, így valahogy: „minden vízbe mártott test, a súlyához annyit nyer!!!”

Archimédesz csodálkozva olvasta a szép méltatást, kicsit vakarta a fejét, aztán felkereste Hexamoszt.

– Kérlek szépen – mondta neki –, nagyon érdekes volt, amit rólam írtál, és arról, hogy én milyen lángész vagyok. De ami magát a Tételt illeti, azt hiszem, kicsit félreértetted a dolgot. Tudniillik... először is kérlek... ami azt illeti, hogy új eszme, meg izé, hogy a jövő zenéje... hát kérlek, az igaz, hogy erre a dologra én jöttem rá először, de végeredményben maga a dolog nem olyan soha nem létezett valami, ahogy írod... ugyanis a vízbe mártott test eddig is, mindig is annyit vesztett a súlyából... csak éppen nem tudták eddig róla ezt a dolgot... és az a fontos, hogy veszt!... ahelyett nem írhattam azt, hogy nyer... bármennyire jobban illenék az egyéniségemhez, ahogy te kifejtetted...

Hexamosz elkedvetlenedve nézett rá.

– Mit beszélsz, kérlek? Ez a dolog már megvolt? Hát nem te találtad ki?

– Pardon – nem én találtam ki, csak én fedeztem fel – erről van szó. És nem is rólam van szó, hanem arról, hogy minden vízbe mártott test...

Hexamosz indulatosan ugrott fel:

– Ugyan, kérlek, hagyjál már békén azzal a vízbe mártott testtel!!!... Én azt hittem, olyasmit hoztál, ami eddig még nem volt... Honnan tudhattam, hogy ez már régen úgy van... hogy már azelőtt is annyit vesztett... Na, szépen blamáltam én magam veled!!... Kénytelen leszek miattad otthagyni a lapot, te – te plagizátor!

Archimédesz kétségbeesetten rohant el a szerkesztőségből. Felrohant egy szikla tetejére, és a járókelőknek ordítozni kezdett, mint a félbolond próféták.

– Hallgassatok rám! Minden vízbe mártott test annyit veszít súlyából, amennyi a kiszorított víz súlya! Ide nézzetek!

És a tengerbe vetette magát.

Ez a tette végre magára vonta a figyelmet – ő ugyan megfulladt, de a Tétel iránt érdeklődni kezdtek az emberek, és Archimédesz a tudomány hősei közt nyert súlyban azáltal, hogy vizet szorított ki helyéből – átvitt értelemben tehát mégis Hexamosznak lett igaza, akit jobban érdekelt Archimédesz, mint a víz.

Egyszerűsíteni a forgalmat

A villamos-megállóhelyek csökkentésével kapcsolatban, mely intézkedés, mint ahogy megmagyarázták nekünk, a forgalom egyszerűsítése céljából történt, néhány újabb reformról beszélnek, melyek a forgalom és általában az életformák egyszerűsítését célozzák.

Mint értesülök, a Dunagőzhajózási Társulat átírt a Közvágóhíd igazgatóságának, hogy a Vallás– és Közoktatásügyi Minisztérium útján intézkedjék az új egyszerűsítések végrehajtásában.

Legközelebb várhatók a következő egyszerűsítések:

A villamoskerekeket leszedik, ehelyett a villamos padlójába lyukakat fúrnak. Ezekbe a lyukakba a közönség beleáll, egy e célra alkalmazott fogóba belekapaszkodik. Az áram így egyenesen a közönségbe megy bele, mely is az áram hatása alatt felvillanyozva, felemeli a kocsit, és megindul vele.

Ha ez az egyszerűsítés nem bizonyul elégségesnek, akkor először beszüntetik a villamosok tetejét, majd a villamos vázát, oly módon, hogy csak a lyukak maradjanak meg, amibe a közönség beleáll. Esetleg a villamosáramot is meg lehet takarítani; a társaság közgyűlésén valamelyik szakelőadó kimutatta, hogy az a villamosáram, amelyet a közönség sistergő istennyila formájában a Társaság gyomrába kíván, teljesen elégséges ahhoz, hogy az ily módon megkönnyített és leegyszerűsített forgalmat kellőképpen ellássa.

A forgalom egyszerűsítését célozza a földalatti villamosok megállóhelyeinek beszüntetése is. A közgyűlésen elhatározták, hogy a földalatti villamosnak csak két megállóhelyét hagyják meg, az egyiket, ahol be lehet szállni, a másikat, ahol ki lehet szállni. De ezt ravaszul úgy csinálják majd, hogy a beszálló megállóhelyet harminc méternyire attól a helytől állítják fel, ahol eddig le lehetett menni a föld alá, úgyhogy aki be akar szállni, előbb artézi kutat kell fúrni magának, hogy a föld alá jusson – ami lényegesen egyszerűsítené a forgalmat. Ugyanígy a kiszállásnál is.

A papírkereskedelmi központ iniciatívájára a káposztásmegyeri vízművek szociálpolitikai bizottsága is felszólította a marhabelsőrész-kidolgozók békekonferenciáját, hogy azonnal szüntessék be a járdákat. A város utcáin fakorláttal elzárják a járdákat, az egész forgalom a kocsiutakon bonyolódik le, ami ugyanazt lényegesen egyszerűsíteni fogja.

A belügyminisztérium, a tűzoltó-főparancsnoksággal egyetértve, nagyszabású tervet dolgozott ki a város vízellátásának egyszerűsítésére. A vízvezetékeket és csatornákat elzárják; ily módon a vízszükséglet kielégítése a Dunára korlátozódik, ami lényegesen egyszerűsíti a vízellátást, mert így mindenki annyi vizet merít csak, amennyire szüksége van. A város biztosítja a közönséget, hogy ily módon a Duna még évekig elég vizet szolgáltat. Az ily módon szükségképpen létrejövő torlódás elkerülése és egyszerűsítése céljából különben azzal is foglalkoznak, hogy a Dunát is elzárják.

A dohányzás egyszerűsítése úgy fog történni, hogy beszüntetik a gyufaárusítást. Szakértők megállapítása szerint a szivar, a cigaretta és a pipadohány sokkal tovább tart, ha az ember nem gyújt rá, hanem csak úgy szívja.

Ugyanez vonatkozik a levegőre is, amelyből az oxigént beszüntetik. Erről különben jó előre értesíteni fogják a közönséget, hogy mindenkinek módjában legyen kopoltyúkat beszerezni. Az oxigénmentes levegőben ugyanis, nem lévén lehetséges lélegezni, vízzel töltött, légmentesen elzárt üvegburákat hordunk majd a fejünkön, amiben azután egész egyszerűen kopoltyúval lehet lélegezni.

Az étkezés egyszerűsítése céljából legközelebb rendelet jelenik meg, mely a sík fedelű asztalokat beszüntetve, helyettük homorú felületű asztalok alkalmazását rendeli el, hogy a tányérok egyszerűen lecsúszhassanak az asztalról, ne kelljen őket lehordani.

Ezután következik a világosság beszüntetése, mely a látás, a hallás; az ízek beszüntetése, mely az ízlés és a nők beszüntetése, mely a tapintás egyszerűsítését célozza.

Volna egy szerény javaslatom, mindezen egyszerűsítések egyszerűsítésére. Minek ez a sok fejtörés, ez a sokféle intézkedés és rendelet? Egységesen kell a dolgokat intézni. Mondja ki a Tanács, hogy, mondjuk, május 21-étől kezdve mindenkinek, mindennap lakhely és illetőség szerint, meghatározott órában jelentkeznie kell az elöljáróságnál, ahol egy nagy pofont kap. Aki nem jelenik meg, elveszti a jogát, utólagos felszólamlások nem vehetők figyelembe.

Szeretem az állatot

A kis házinyúl mindjárt nagyon megtetszett, mikor a konyhában letették: buta, kedves kis feje, ijedt szemei és lágy, sima szőre. Azt a jellemző, gyöngéd, pártoló szeretetet érzem, amit nagyon jól ismernek kezdő szerelmesek, akiknek kicsi és macskaszerű nőkkel akadt dolguk. Nem akarok semmit tőled, te fehér, ijedt kis nyúl, csak meg akarom simogatni a fehér bundádat, hátrafelé és óvatosan, hogy jólessék neked, ölembe vennélek, és a kis fejedet simogatnám, hogy megnyugodj, és jól erezd magad, biztonságban, és elhidd, hogy nincs okod félni, nem kell tartanod semmitől, én vigyázok rád és megvédelek.

Ezt érzem, egészen melegen és önzetlenül, felolvadva ebben a védő, önzetlen, odaadó szeretetben, és a kis fehér nyúl után nyúlok, hogy megsimogassam. A kis nyúl azonban, ijedt kis dög, riadtan lelapul, és kifut a tenyerem alól, be a konyhaszekrény alá.

Te csacsi kis nyúl, mondom neki fejcsóválva, lám, milyen kedves, ostoba, ijedt kis nyúl vagy te, hát most azt hiszed, hogy bántani akarlak, megfogni, mohón megragadni, agyonütni, megenni, mert erősebb vagyok nálad. De értsd meg, hogy szó sincsen minderről, hát persze hogy erősebb vagyok nálad, és mindezt megtehetném, de hiszen éppen arról van szó, hogy nem akarom megtenni, nem érted? Sőt, gyöngéd és kedves akarok lenni, meg akarlak simogatni, meg akarok feledkezni önmagámról, a magam jogairól, vágyairól, élvezeteiről, temiattad, akit meg akarok simogatni, hogy dobogó kis szíved megnyugodjon, és jól érezd magadat, egész finom, bájos, törékeny, félénk kis lényedet.

Ezt gondolom megindult lélekkel, és egy piszkafával piszkálom a kis nyulat, hogy kijöjjön a konyhaszekrény alól, és megsimogathassam. A kis nyúl előbb húzódozik a piszkafa elől; orrcimpái idegesen, rémülten táncolnak, aztán usgye, kiugrik, átfut a konyhán, bebújik egy sarokba.

Utánamegyek, és óvatosan leguggolok melléje. Ejnye, mondom neki, hát milyen ostoba vagy. Nini, hiszen még sokkal jobban reszketsz és félsz, mint az imént. Persze, ez érthető a te elfogult és szűk kis értelmed szempontjából, mely azt súgja neked, hogy abban a makacsságban, amivel utánad jövök, csak a vérengző vadállatok mohósága rejlhetik, és amely nem tudja megérteni az erősebbnek fejlettebb erkölcsi érzékét és altruizmusát. No, most már aztán tényleg meg kell, hogy fogjalak, meg kell, hogy simogassalak, azzal az érzéssel, amit most érzesz irányomban, s mely vérszopó tigrisnek láttat engem, ezzel az érzéssel igazán nem hagyhatlak magadra. Be kell bizonyítsam neked, hogy mennyire tévedtél, hogy mennyire nem azért akarlak megfogni, hogy átharapjam a torkodat, hanem csak önzetlenül meg akarlak simogatni, kellemessé akarom tenni az életedet, és nem számítok se hálára, se ellenszolgáltatásra.

Óvatosan kinyújtom a kezem, s már a nyakán vannak az ujjaim, mikor egy kétségbeesett ugrással kirántotta magát, fuldokolva nyifogott, és szétterpesztett lábakkal, lihegve, halálos félelemben bebújik a kályha alá.

Nyelek egyet, és érzem, hogy a vér a fejembe száll. No, igazán példátlan butasággal van dolgom. Most mit tegyek? Abbahagyjam? De akkor azt fogja hinni, hogy neki volt igaza, hogy tényleg meg akartam enni vagy agyonverni, és most kifáradva, egyelőre lemondtam szándékomról.

A kályha elé fekszem, és benézek a kályha alá. Ott kucorog apróra összehúzódva, és fekete szemeiben kimondhatatlan félelem csillog, amint tekintete az enyémmel találkozik. Most már aztán igazán megharagszom. Te szamár, mondom neki elkeseredve, hát nem hiszel semmiben, ami szép és kedves? Hát nem hiszel az önzetlenségben, a gyöngédségben, hát nem hiszel a szeretetben, mely nem számít hálára? Hát hogy bizonyítsam be neked, szerencsétlen, hogy milyen alantasan, milyen megvetésre méltóan gondolkozol? Persze a te buta és rossz kis fejedben csak aljas, durva és erkölcstelen képzetek nyüzsögnek harapásról, verésről, az erősebb kajánságáról, amivel elpusztítja a gyöngéket... te, te undok kis féreg, hát nem akarod elhinni nekem, hogy van harmónia, van bensőséges, könnyes megindulás, mely a gyöngeség, szegénység, tehetetlenség láttán elfogja a lelket? A teremtésit annak a nehéz fejednek, csak azért is bebizonyítom neked, hogy van!

Most már hirtelen és mérgesen kapok utána, erőlködöm, kivörösödöm, a nyelvem kilóg, megbotlom, leesem, négykézláb futok utána, be az asztal alá, a dézsa mögé. Beverem a fejem az ajtófélfába, kiszakad a kabátom, a fogamat csikorgatom, és egyszer már meg is kapom a füleit, de ő lihegve, most már hangosan makogva kitépi magát, megharap, és a kamrában elbújik a hasábfák mögé.

Most ott van, és nekem szét kellene szedni az egész halom fát, hogy megtaláljam. De szétszedem, szétszedem én, ha addig élek is, szétszedem és megfogom, és megragadom a füleit, és felkapom a levegőbe, és megforgatom, és a falhoz vágom, és szétloccsantom a fejét, azt az ostoba, makacs, szamár fejét, amivel nem akarja megérteni, hogy csak meg akarom simogatni.

Előkelő összeköttetések

Ne féljen semmit – mondta a viceházmester a kéregetőnek, jóindulattal veregetve meg a vállát –, szólok a házfelügyelő úrnak, hogy magát, kivételesen, mindig engedje fel. Bízza rám, egy szavamba kerül – tegnap is mondta, tudod, János, neked nem tudok semmit megtagadni.

– Na, jól van – mondta a házfelügyelő a viceházmesternek –, majd szólok a Fukar úrnak a harmadik emeleten, hogy magával csináltassa meg a betört ablakot, minek keressen az üveges; nem igaz?

– Persze, persze – mondta Fukar úr a házfelügyelőnek –, jó volna magának a liftátalány. Nézze, én beszélek Göndörrel, a bankból, a ház úgyis a banké, meg fogom neki mondani, kérlek, Béluskám, fogom mondani, csináljatok valamit ezzel a liftátalánnyal, szólhatnál a...

– Nem olyan nagy eset – mondta a cégvezető úr Fukar úrnak –, maga kaphat közvetlen átutalást is Bécsből, csak szóljon nekem, sok ilyet elintéztem már, az osztályigazgatónak szól az ember, ugye, kérlek, igazgató úr, lennél szíves, no de kérlek, Béluskám, szót sem érdemel...

– Hát jó – mondta az osztályigazgató úr a cégvezetőnek –, még egyszer kivételesen megteszem, hogy megemlítem a kérését a Vezérnek. Pénteken együtt ebédelünk a Vezérrel a Svábhegyen, tudja, a kis villájában, ha adódik egy alkalmas pillanat, megemlítem a dolgot... no igen, tudod, kérlek, méltóságos uram...

– A dolog úgy áll – mondta a vezérigazgató úr az osztályigazgatónak –, hogy én erről az állami kölcsönről beszéltem már az államtitkár úr őméltóságával, de ő óvatosságot ajánlott, őszintén megmondom, bár ő diszkrécióra kért... neked megmondhatom, Lajoskám, mondta az államtitkár úr, tervbe vettük a dolgot, de őszig jobban teszitek, ha nem forszírozzátok, ősszel aztán én magam szólok neked, Lajoskám, hogy most kell ütni a vasat...

– Kétségtelen – mondta az államtitkár úr őméltósága a vezérigazgatónak –, én már februárban megmondtam a kegyelmes úrnak, hogy ezzel a vámüggyel komplikációk lesznek... de tetszik tudni, a kegyelmes úr milyen, most erre nem érünk rá, Ödi fiam, te csak várj a sorodra – ennyit mondott nekem, de biztos vagyok benne...

– Kitűnő barátom, a miniszterelnök – mondta a kegyelmes úr az államtitkár úrnak –, ezen a ponton teljesen osztja a véleményemet, hogy ugyanis...

– Biztosíthatlak, kérlek – mondta a miniszterelnök –, hogy az a tökéletes megértés, amit a kancellárnál tapasztaltam, politikai, csakúgy, mint gazdasági kérdésekben, s tárgyalásunk közvetlen modora...

– Kedves barátom – mondta a kancellár a kormányelnöknek –, mihelyt a Vatikánból visszatérek, s a függő kérdéseket őszentségével elintéztük, erről is beszélgethetünk majd...

– Légy nyugodt, fiam – mondta a pápa a kancellárnak –, ma reggel lelki gyakorlataim közben, meghallgatást találván az Úrnál, így szólott hozzám: békét akarok a Te néped számára, s minden népek fejedelmei fogjanak össze...

Az egész város beszéli

Timár még akkor is rágódott magában, mikor reggel lefelé jött a lépcsőn. Nem hagyta nyugodni a dolog, amin este töprengett, forgolódva az ágyban: ez a dolog a Kocsis Gyurival meg Morvayval. – Csirkefogó, komisz csirkefogó – állapította meg vagy huszonötödször. És még neki áll feljebb, ha az ember szól neki, figyelmezteti – finoman és udvariasan, úriember módjára. Az ilyennel nem finoman kell beszélni – én vagyok marha, hagyni kell az ilyet arra, akire tartozik. Hadd jöjjön, aminek jönni kell – a végén úgyis megkapja a pofont... akárkitől, swarc auf weisz, hogy megkapja, ha mástól nem, magától Kocsis Gyuritól... persze, milyen egyszerű, hisz már este rájöttem, hogy nem is kaphatja mástól, mint Kocsis Gyuritól... nagyon jól gyön neki... hehe, nagyon is jól gyön neki...

Vidám hang, a mészárszék előtt.

– Halló, Timár! Szervusz! Mit röhögsz itt magadban?

– Szervusz, öreg! Nem röhögök, kérlek – csak azért, hogy ez a marha –, hogy aszongya, nagyon jól gyön neki – azt azért nem mondanám, tudod. Szerintem az ilyet nem lehet pofonnal elintézni!

– Micsoda pofon? Kit pofoztak meg?

– Ja, pardon, hiszen te nem is ismered a Morvayt.

– A Morvayt? Már hogy a fenébe ne ismerném, megbolondultál? Kit pofozott meg?

– Dehogyis ő – éppen ez az, nem ő, hanem őtet a Kocsis Gyuri.

– Hű, a teremtésit, ne beszélj. Mi történt? Megtudott valamit?

– Én nem tudom, fiam... lehet, hogy nem is igaz, én is csak úgy hallottam, mint te éntőlem... azt hittem, te többet tudsz róla...

– Én?

– Hát, mert te inkább jársz emberek közé... közelebb vagy az előkelő társasághoz...

– Na igen, de tegnap véletlenül nem voltam bent a klubban... egész véletlenül... ilyen marhaság! De azért igazad van, valamit hallottam...

– Jaj, pardon, Nyurguskám – ott jön a villamosom, szervusz! Kirándulok a tóra, csak este jövök meg!

– Szervusz, öreg!

A következő sarkon, a Hitelbank előtt.

– Szervusz, Nyurga!

– Szervusz, Feri! Mit tudsz a Morvay-afférről?

– A Morvay-afférről?

– Hát te nem tudod? Kocsis Gyuri rémesen megpofozta a Morvayt... Az egész város beszéli...

– Óriási! Tudtam, hogy ez lesz belőle!

Két óra múlva a strandon.

– Dehogy fél kézzel – teljes erőből! Rögtön megeredt orrán-száján a vér! Így tett „há” és hátravágódott. Kocsis megállt még egy darabig, zsebre dugott kezekkel, és csak ennyit mondott:

„Szép asszony, az sok van, de Kocsis Gyuri csak egy!”

– Azt hallottam, ezt előbb mondta.

– Hazudik, aki mondta! Én abban a pillanatban értem oda, mikor ezt mondta, és akkor a pofon már megvolt, Morvayt éppen szedték fel.

– Na, de mi lesz most?

– Azt mondják, elutazik. Csak aztán verekszenek meg.

– Szervusz, Olga! Mi újság?

– Most jövök Tercsiéktől... Képzeljétek: Morvay már el is utazott. Nem verekszenek, be fogja pörölni. Szerintem Kocsisnak igaza van.

Délután ötkor, a Csillag kávéházban.

– Az asszony? Az, barátom, a szanatóriumban van – megmérgezte magát. De már jobban van.

– Gyönyörű dolog, mondhatom. Este kilenckor, a vicinális állomáson.

– Nini, Timár! Maga az? Honnan?

– Kirándultunk egy kicsit a tóra. Mi újság?

– Hogy mi újság? Maga reggel ment el?

– Nyolckor.

– Hisz akkor nem tud semmit! Óriási botrány – az egész város tele van! Kocsis Gyuri megpofozta Morvayt, reggel – Morvay meg most este, egy órával ezelőtt nekiment a kávéházban, és agyba-főbe verte, amiért mindenkinek elmondta az előzményeket!

– Óriási! Nahát! Igazán?

– De milyen igazán!

– Hát én ezt mintha megéreztem volna – még reggel gondoltam is rá, nem lesz ezek közt valami? Meg mertem volna jósolni előre! De tudja, négyszemközt, a Morvaynak igaza van! Micsoda szemtelen krakélertempó? És hogy jön ehhez egy Kocsis Gyuri? Ilyen csirkefogó! Hol lehet bővebbet megtudni?

– Menjünk be a Csillagba.

Izgatottan indulnak meg. Timár kipirulva kiált fel, gyorsan szedve a lábát, hogy minél előbb odaérjenek.

– Nahát – micsoda undorító botrány! Szégyen, gyalázat, hogy mik történnek ebben a városban, ha az ember egy napra kiteszi a lábát!

Megszólal a telefon

Nagyon untam magam. Az ablaknál álltam, és figyeltem az utcát, de nem volt rajta mit figyelni. Szemben, a szűk utca túlsó oldalán, háromemeletes ház – nézzük, mi van rajta látnivaló. A második emelet három ablaka balról leeresztett vasrolókkal szomorkodik: innen már nyaralni mentek. De nicsak, ott a másik szárnyon élnek még – a nyitott ablak elől elhúzták a függönyt –, mi van odabent? Egy bőrkarszék az ablak előtt, távolabb könyvszekrény. Nagy íróasztal. Az íróasztal előtt korpulens, középkorú ember, úgy látszik, írt valamit, most álmatagon hátradől, és az orrát piszkálja. Ejnye, ki lehet ez az ember? Mit írhat, és mit gondol magában, és miért piszkálja az orrát? Igaz, hogy nem muszájna odanézni, de viszont mi joga van ennek az embernek ahhoz, hogy a térnek pont azt a helyét tegye számomra sérelmessé, ahol van, és én oda ne nézhessek. Milyen borzasztó, hogy nem adhatom tudtára, hogy társaságban van, nem egyedül, és hogy figyelik. Persze átkiabálni nem lehet, ahhoz messze is van, meg még megsértődik. Messze van, azazhogy!... Ejnye, ejnye. Ez egy furcsa ötlet.

Ki ez az ember! Milyen buta vagyok. Ez Kucor Béla ügyvéd, hisz odalent a táblája a kapun... Második emelet. Öt szám, balra. Stimt.

Kikeresem a telefonkönyvemből a telefonszámát. Kucor Béla, ennyi és ennyi. Felhívom. Közben lesem.

A telefon megszólal odaát. Az ügyvéd úr felugrik, szalad a kagylóhoz.

– Halló, halló. Ki beszél?

– Ott Kucor Béla ügyvéd úr?

– Én vagyok. Ki beszél?

– Nem arról van szó, hogy ki beszél. Arról van szó, hogy ne piszkálja az orrát. Mert majd a kezedre ütök, te kis komisz.

Az ügyvéd torkán akad a szó. Hebeg valamit: hogy mit, azt nem hallom, csak a száján látom, mert közben folyton figyelem.

– Na, ne hebegjen, fiatalember.

Az ügyvéd kétségbeesetten kap a fejéhez: – De... de... de... mi az... ki... ki... ki...

– Ne dadogj, fiacskám. És ne kapkodj a fejedhez, ne gesztikulálj, ne ugrálj. Nem tudod magad tisztességesen viselni?

– Halló! Halló! Ki az? Ki beszél?

Az ügyvéd rémülten forog a tengelye körül, hátranéz, kapkodja a fejét. Nyugodtan leteszem a kagylót. A többit csak figyelem, mint egy mozivásznon. Még egy ideig kiabál a telefonba, nem kap választ. Erre a szemeit kezdi dörgölni meg a füleit. Megcsípi a karját. Végre megkönnyebbülten mosolyog, felsóhajt – végre meggyőzte magát, hogy csak álmodott ezen a forró délutánon. Iszik egy pohár vizet. Megnyugszik. Leül. Odakünt, az előszobájában csengetnek. Az ajtóhoz fut; egy hölgy jelenik meg. Ejnye, ejnye. Nagyon bizalmas üdvözlések. Néhány perc múlva mind a ketten a pamlagon ülnek. A beszélgetés egyre bizalmasabb. Az ügyvéd kezet csókol a nőnek – mi ez? A másik karja ravaszul átfut a pamlag peremén. Ejnye, ejnye. Ideje lesz közbelépni.

Felszólítom. Ijedten bontakozik ki, és a telefonhoz fut. – Halló! Halló!

– Halló! Ott Kucor Béla ügyvéd?

– Én vagyok. Ki beszél?

– Hallja, barátom, nem hagy békét annak a nőnek? Nem szégyelli magát? Szegény felesége Siófokon, hát az mit szóljon? Az ügyvéd térdei megrogynak. Leomlik a telefon előtt. Kezeit imára emeli. Úgy rebegi a telefonba sírva: – Ó, Uram! Jehova!... Most végre megismertem sújtó szavad... Én csak egy szegény, bűnös halandó vagyok a te fenséged árnyékában... Emelj vagy sújts, kitárom keblemet... Parancsolj a te szolgádnak...

És buzgó imába merült. Megsajnáltam: mit izéljem szegény embert.

– Hát ne félj semmit, édes fiam. Bocsásd el békével azt a nőt, akkor minden jó lesz... Ita missa est. Dominus in excelsis Deo... Ne sutor ultra crepidam... Time is money...

Az ügyvéd keresztet vetett a telefonra, és békével elküldte a nőt. Azután leült az asztal elé, és buzgó imába merült. Kezdett untatni a dolog. Nagyon mulatságos volt eddig, de végre semmi anyagi hasznát nem láttam. Ejnye csak... nem lehetne valamit...

Bátorság. Újra felszólítom. Hajlongva, imádkozva jön a telefonhoz:

– Parancsolj velem, ó, Uram!

– Köszönöm, édes fiam, jól vagyok... eee... izé... mondd csak, nem küldenél száz koronát kölcsön... egy percre megszorultam... tudod, ezek a bolygók meg a naprendszer... ide át küldd, a másik házba, harmadik emelet négy...

Az ügyvéd összeráncolja a szemét. Zavarba jövök. – Tudod, édes fiam, nekem mindegy, hová küldöd... igaz ugyan, hogy én mindenütt jelen vagyok... de mégis, ami biztos...

Az ügyvéd lecsapja a kagylót. Most jött a világosság... Átpillant hirtelen... Puff. Meglátott.

Tanulság: ha Isten vagy, ne kérj kölcsön.

Hónapos szoba

– Alászolgája.

– Jó napot.

– Kérem, itt kiadó az a külön bejáratú utcai szoba?

– Igen. Erre tessék.

– Erre... igen – azaz, pardon... de hiszen ez egy konyha.

– Hát persze, hogy konyha. De nem ez az. Itt, mellette...

– Igen, de... bocsánatot kérek – lent az volt, hogy külön bejárat.

– Hát ez nem külön bejárat?

– A konyhán keresztül?

– Mi az, hogy a konyhán keresztül? Külön bejárat, az külön bejárat. A szobának külön ajtaja van bejárásra. Ezen az ajtón külön be lehet járni. Külön ajtó, külön arra a célra, hogy az ember az ajtón keresztül a szobába bemenjen.

– Na, igen, igen... hát az mindenesetre nagy előny, hogy az ajtó külön erre a célra van itt. Mert például, ugye, hány olyan hely van, ahol az ajtót mindenféle más célokra is használják, teszem föl sikálnak vele vagy beletörölköznek vagy ebédelnek rajta, ugye?

– Hát bizony kérem, manapság, mikor minden olyan drága.

– Vagy, ugyebár, nagyságos asszonyság, hány olyan szoba van, aminek egyáltalában nincs ajtaja.

– Bizony, kérem, ez a nagy drágaság.

– Például itt van mindjárt a koporsó!

– Újságírónak tetszik lenni?

– Miért, mert ilyen elmés vagyok?

– Nem kérem, hanem mert zenésznek nem adom ki a szobát, mert az nem lehet.

– Jó, hiszen még nem is néztem meg. Bocsánatot kérek, merre van itt az ablak?

– Tessék, kérem... ott van fönt, mind a kettő...

– Pardon... nem látom... kicsit rossz a szemem...

– Ott fent.

– Igen, már látom. De akkor viszont hol van kályhalyuk, mert én azt hittem...

– Nem kell ide, kérem, kályha, ebbe a szobába. Olyan meleg van itt, kérem, a konyhától, egész télen, ahogy csak tetszik. Kérem, ez a drágaság...

– Igen, igen. De – bocsánatot kérek – bizonyosan az utcára nyílik az a két, hm – ablak?

– Kérem, ha én mondom az úrnak. Tessék nyugodtan lenni. Az úr nem életbiztosításnál van?

– Miért?

– Mert lakott itt, kérem, egy az életbiztosítótól, olyannak nem adom többet a szobát.

– Ne tessék aggódni. Nem vagyok az. Hát akkor... mi az, ennek a szobának kettős ajtaja van? Ez itt a második ajtó?

– Nem kérem, ez a fal.

– Mármint a szembelévő fal?

– Igen. Nem járnak az úrhoz nők? Mert azt, kérem, nálam nem lehet...

– Ó, ne tessék aggódni... Van ugyan egy menyasszonyom, de ez esetben természetesen felbontom az eljegyzést.

– Na igen, kérem, mert azt nálam nem lehet. Ez itt az ágy. Szép rézágy.

– Ó, egészen mindegy. Úgyse lehet látni. Csak bele lehessen feküdni.

– Ebbe lehet. Mikor szokott hazajárni az úr?

– Miért?

– Mert nálam tíz után nem lehet hazajárni, mert mi kilenckor lefekszünk, és nem nyitom ki az ajtót senki kedvéért, még a római pápának se, ha én egyszer alszom, kérem szépen, mert vannak, kérem, olyan ronda népek, akik tíz után jönnek, és beledöglenek nekem ruhástul az ágyamba, a disznók, hát azért mondom, kérem, nálam azt nem lehet.

– Kérem... kérem szépen... Van itt szekrény?

– Szülei élnek az úrnak?

– Még élnek... de ha nem lehet, esetleg megölöm őket... Van szekrény?

– Nem beteg az úr?

– Egészségi bizonyítványt fogok hozni... Van szekrény?

– Hát kérem, tessék megmondani, ki tetszik venni, vagy nem.

– Mennyibe kerül?

– Kérem, nem mennyibe kerül, hanem ki tetszik venni, vagy nem. Kérem, én nem arra vagyok itt.

– Ó igen... tudom... azonnal... csak leszaladok a pénzemért... letettem ide a kapu elé... itt vár lent... egy perc alatt itt vagyok...

– Nyolcvan koronát tessék hozni. És tessék sietni, mert minden percben száznak is kiadhatom.

Nyomozás

Kockás, vidékies kabát volt rajta, és rikító nyakkendő. Nagyon ravaszul volt öltözködve, még vastag agancsbotot is hordott. Ha négy év óta mindennap délután háromtól ötig nem ülnék vele egy kávéházban, és innen nem ismerném, és nem tudnám, hogy titkosrendőr, feltétlenül megtévesztett volna, mert direkte olyan ember benyomását tette a felületes szemlélőre, aki el akarja hitetni, hogy ő egy naiv, vidéki úr. Komoran lépett be a szobámba, és így szólt: