Az én pompás anyukámnak,
és pazar keresztlánykáimnak,
Irisnak és Nancynek

ELSŐ FEJEZET

Sötétkút

Valami nem stimmelt Peddy jegyével. Már századjára vette szemügyre, miközben a szerelvény zakatolt és keresztülkígyózott a londoni metró alagútjain. Hunyorítania kellett, hogy el tudja olvasni a tetején álló betűket. Vészjósló lilás csillanással a Sötétkút szó szerepelt rajta.

De hát ilyen hely nem is létezik!

Peddy a homlokát ráncolva megfordította a jegyet, és megvizsgálta a hátulját is. Nehéz volt kibogozni a rányomtatott apró szöveget, nem mintha számított volna. Korábban már órákat töltött a metrórendszer térképének bogarászásával, ujjával végigkövetve a színes útvonalakat. Kívülről fújta az összeset, és soha nem találkozott semmiféle Sötétkút nevű hellyel.

A szerelvényük pedig már a metróvonal vége felé robogott. Hamarosan kifogynak az állomásokból.

Peddy megriadt, ahogy a kapitány jókorát horkantott, rosszalló tekinteteket váltva ki a többi utasból. Felpillantott az apjára, aki mély álomba zuhanva, keresztbe font karral és szemébe húzott puhakalappal dőlt az ablaknak.

Mindenki azt hihette, hogy már napok óta nem aludt, de a kapitány mindig kimerültnek tűnt. A házvezetőnőjük azt mondta, annyi évet töltött a haditengerészetnél, ahol a háborgó óceán ringatta őt álomba, hogy már el is felejtette, hogyan kell a szárazföldön élni.

Peddy már épp készült megbökdösni őt, amikor a feje fölött recsegve megszólalt a hangosbemondó: – A következő megálló: Aldgate, végállomás. Kérjük, távozáskor vigyék magukkal értékeiket!

– Kapitány… – suttogta Peddy, oldalba bökve az apját. – Kapitány, ébresztő!

Az apja horkantva tért magához, olyan lendülettel húzva ki magát ültében, hogy majdnem leesett a kalapja. Fáradtságtól püffedt, mélybarna szeme végigsiklott a kocsin, majd megállapodott a mellette ülő Peddyn.

– Mi történt? Ott vagyunk már?

– Az Aldgate-nél vagyunk – felelte Peddy, miközben a metró bezötyögött az állomásra. Felvonta a szemöldökét, és ingerülten pillantott az apjára. – Ez a vonal vége.

– De nem nekünk. – A kapitány ásított egyet, aztán kényelmesen hátradőlt.

– De hát a hangosbemondó azt mondta… Nézd, mindenki leszáll!

– Ne aggódj amiatt, hogy mit csinálnak mások! Egyikük sem oda tart, ahova mi.

– Úgy érted, a Sötétkút állomásra? – kérdezte Peddy kétkedő hangon.

– Arról van szó.

– De olyan nincs is!

– Honnan tudod? – kérdezte a kapitány, figyelmesen vizslatva a lányát.

– Mert még sosem láttam, és nincs rajta egyetlen térképen sem.

Mosoly terült szét az apja arcán, ahogy megint felült, és előrehajolt, könyökével a combjára támaszkodva.

– Az a helyzet, drágám, hogy a legérdekesebb helyek sosincsenek rajtuk. És látom, hogy ez szörnyen bosszant téged. – Kuncogott, és megpöckölte Peddyt az álla alatt. – Most pedig kapaszkodj! Jó erősen!

– Miért? – kérdezte Peddy, akibe hirtelen belenyilallt az idegesség.

– Mert úgy hiszem, mindjárt indulunk.

Peddy épp hogy megragadta a legközelebbi, padlótól plafonig futó kapaszkodórudat, amikor fémes csikorgás visszhangzott odakintről, amit olyan morajlás követett, hogy belerezonált az egész metrószerelvény. Úgy hangzott, mintha valami felszántaná előttük a síneket. Peddy felszisszent, és a füléig húzta a vállát, hogy megpróbálja elnyomni a zajt.

Végül a morajlás abbamaradt, ő pedig körbefordult, hogy kinézzen az ablakon. Nem látott mást a peronon és az utcára felvezető lépcsősoron kívül. Ekkorra már az összes többi utas eltűnt, csak őt és a kapitányt hagyva a szerelvényen.

Megint zúgni kezdett a hangosbemondó a feje felett:

– A következő megálló: Sötétkút.

Az apja vágott egy grimaszt, mintha felkészítené magát valami kellemetlenre.

– Ettől a résztől mindig hányingerem támad – mondta. Aztán meglátva Peddy elborzadt ábrázatát, még hozzátette: – Ne aggódj! Igyekszem, hogy ne rád menjen.

– De mi fog tör…?

A kérdés megakadt a torkán, ahogy a metró megrándult, és előregurult a síneken. Hirtelen megbillentek, mint egy kocsi a hullámvasút tetején, amely épp a mélybe készül bukni egy ijesztő lejtőn. Kattogó zaj hallatszott, ahogy a szerelvény kerekei egyre sebesebben forogtak, egyre jobban felgyorsulva.

Aztán pedig, mielőtt még Peddy egyáltalán felsikolthatott volna, belezúgtak egy koromfeketén tátongó alagútba, amely előttük nyílhatott meg.

Peddy fülében úgy lüktetett a vér, hogy egészen beleszédült. A kocsi fényei pislákolva kialudtak, mire nem maradt más a lefelé süvítő alagútban, csak a sötétség, sűrű és ragadós, akár egy tengernyi kátrány. Peddy úgy érezte, mintha a belseje levessé változott volna, csak lötykölődött benne, miközben a metró átzuhant a végtelen sötétségen. Végül csikorogva megálltak, szintbe kerülve egy új peronnal.

Peddy émelyegve nézett a kezére. Olyan erősen szorította a kapaszkodórudat, hogy az ujjpercei krétafehérré váltak. A kapitány kinyújtott karját Peddy elé tartotta, odaszegezve őt az üléshez. Peddy észre sem vette, mikor tett így, miközben lefelé száguldottak.

– Sötétkút, végállomás! – recsegte a hangszóró. – A szerelvény nem közlekedik tovább. Kérjük, távozáskor vigyék magukkal értékeiket!

– Hát megjöttünk – mondta a kapitány, miközben remegve tápászkodott fel. Arca elvesztette szokásos pirospozsgás színét, és egészen betegesen festett. – Nem is volt ez olyan szörnyű, igaz?

Peddy fagyos némasággal bámult rá.

Miközben követte apját kifelé a kocsiból és a Sötétkút állomásról, körbepillantott, végig fogva a kapitány kabátujját. Úgy tűnt, valami barlangféleségben vannak. A plafon egy fekete sziklapárkány volt, melyet csillogó jégcsapok sora világított meg. Alatta húzódva egy rövid, zsúfolt utca vezetett ki az állomásról.

Peddy húsz épületet számolt meg: nagy, gótikus sorházakat, rejtélyes üzleteket, furcsa kis kávézókat és egy színházat, villogó felirattal. Volt valami régimódi a helyben. Úgy érezte, mintha egy 1920-as évekbeli utcába botlott volna. Egy hét múlva lesz halloween, és a sötétkúti lakosok ennek megfelelő dekorációkat helyeztek ki. Sütőtökök kandikáltak a magas házak előtt. Pókhálók borították a lámpaoszlopokat, hatalmas gumipókokkal együtt, melyeket megigéztek, hogy mozgassák vézna lábaikat. Peddynek elkerekedett a szeme a zöld ködfelhő láttán, mely keresztülörvénylett a barlangon, és megrekedt az épületek körül, elragadóan kísérteties atmoszférát kölcsönözve a helynek.

– Mi most a földalatti alatt vagyunk? – kérdezte a kapitányt megilletődött hangon.

– Régi London alatt – felelte az apja. – Meglehetősen mélyen alatta, ami azt illeti.

– De miért van ez a hely elrejtve? Mindenki tud róla?

– Ó, rengetegen vannak, akik tudnak róla. Lejutni ide, az a trükkös dolog. Elég nehéz jegyet szerezni, és rettentően drága. Tudod, Sötétkút kissé… exkluzív.

– Úgy érted, illegális? – kérdezte Peddy félelemmel és izgatottsággal elegy hangon.

Az apja alapvetően igen tisztességes ember volt. Peddyt meg is lepte, hogy egy ilyen kétes helyre hozta őt, arról nem is beszélve, hogy ez a hely nyilvánvalóan mágikus. A varázslást szigorúan felügyelték Angliában az elmúlt néhány évtizedben. Persze akadt pár kivétel, ártalmatlan dolgok, amikor arra használták a varázslatot, hogy helyre rakjanak egy törött lábat, vagy felgyorsítsák a kellemetlen útmunkálatokat, vagy hogy egy tükrön keresztül kommunikáljanak valakivel, de a legtöbb mágikus tevékenység törvénybe ütközött. A kapitány szerint Régi London utcái nem voltak mindig ilyen csupaszok és színtelenek, mindenféle varázslattól mentesek, melyek feldobhatták volna őket, jóllehet ilyenek voltak, amióta csak Peddy az eszét tudta.

– Nem éppen illegális. – Apja a legnagyobb és legimpozánsabb lakóház felé terelte őt, mely pont az utca végén állt. – Sötétkútnak van némi hírneve, ez minden, akárcsak a régi időkből megmaradt legtöbb varázszugnak. Ne nézz ilyen rémülten, Ped! Tudod, hogy nem hoztalak volna le ide, ha nem lenne rá jó okom. És ha már itt tartunk…

Megálltak a föléjük tornyosuló ház előtt, majd a kapitány megnyomta a csengőt. Egy másodperccel később egy korosodó inas lépett az ajtóhoz. A férfi kézfejére, közvetlenül az ujjpercei alá egy ezüstkulcs volt tetoválva. Peddy lenyűgözve bámulta, és igyekezett felidézni magában, hogy mit is jelent egy ilyen tetoválás. Ujjai a dzsekije zsebébe, az oda dugott kis könyv felé vándoroltak.

– Jó napot! – köszönt az apja, megemelve a kalapját. Hangjának vidám harsogása megijesztette Peddyt, úgyhogy visszahúzta a kezét.

– Jó napot, uram! – válaszolta bizalmatlanul az inas. – Miben segíthetek?

– A híres jósnőhöz jöttünk.

– Ó, hogyne. És Madame LeBeau várja önöket?

– Hát remélem, hogy igen! Múlt héten foglaltam időpontot, és elképesztő összeget fizettem érte. – A kapitány elhallgatott, és büszke mosollyal nézett le Peddyre, habár ő egy kis aggodalmat is észrevett a szemében. – Elég különleges nap ez számunkra, ami azt illeti. Tudja, a lányomnak ma van a születésnapja.

– Áh! – felelte az idős férfi, kíváncsi pillantást vetve Peddyre. – Ez esetben fáradjanak csak be.

Követték az inast egy fekete csilláros és polírozott keményfa padlós folyosóra. A falakat bekeretezett plakátok díszítették, mint amilyeneket egy színházban lehet látni. Az egyik megragadta Peddy tekintetét: egy flitteres ruhát viselő hölgy portréja, aki egy kristálygömböt tartott hosszú, sötét ujjai között. A plakáton átlósan a következő cirkalmas felirat volt olvasható:

Madame Fayola LeBeau

Ünnepelt, világhírű médium és jósnő

Találkozzon a rendkívüli orákulummal!

CSUPÁN EGY HÉTIG

az Árnykincstár Színházban!

Kapunyitás este 8-kor.

A jegyárak nem képezik alku tárgyát.

Visszatérítés nincs.

A kielégítő sors nem garantált.

– Nem hozzá jöttünk? – suttogta Peddy. – Ijesztően néz ki!

A kapitány csak kuncogott.

– Nehogy azt mondd, hogy berezeltél!

– Dehogyis!

Peddynek már ezer éve minden vágya az volt, hogy találkozhasson egy jósnővel, és alig várta, hogy eljöjjön végre a tizedik születésnapja. Nem fog lemaradni a dologról, most, hogy végre tényleg elérkezett a nagy nap.

Az apja gyengéd pillantással nézett rá.

– Tudod, az teljesen normális, ha feszült vagy a sorsjóslatod előtt. Ilyenkor mindenki úgy érzi, hogy egy kicsit…

Peddy felsóhajtott:

– Én nem vagyok feszült.

Az inas az első ajtóhoz vezette őket.

– Kérem, foglaljanak helyet, amíg tájékoztatom a hölgyet az érkezésükről! – mondta egy intéssel.

A kapitány tartotta az ajtót Peddynek, ő pedig belépett egy régimódi társalgóba, melyet ódivatú bútorokkal és nehéz függönyökkel rendeztek be. A szoba közepén két hosszú kanapé és egy dohányzóasztal állt, rajta egy kupac magazinnal és újsággal.

Peddy már épp készült helyet foglalni, amikor valami magára vonta a figyelmét: aranylón csillámló fények csordogáltak a falakon, akár a méz. A homlokát ráncolva felnézett, és kiszakadt belőle egy sóhaj, ahogy a lélegzete is elakadt.

A magas mennyezeten medúzák százai lebegtek. Voltak köztük aprócskák és görögdinnye méretűek is, és a testük fénnyel árasztotta el a máskülönben sötét helyiséget. Peddyt elbűvölte a látvány, képtelen volt levenni róla a szemét. A medúzák egyértelműen a mennyezetre voltak festve, mégis úgy mozogtak, mintha élnének, úgy siklottak keresztül a plafonon, mintha vízben lennének, szivacsos fejük és csápjuk fodrozódott a láthatatlan hullámok érintésére.

Az inas megköszörülte a torkát.

– Csodálatosak, nem igaz? Az úrnőmnek meglehetősen jó szeme van a megbűvölt dekorációkhoz – mondta, elmélázó mosollyal figyelve a medúzákat. Peddy észre sem vette, hogy mögé lopózott. – Ha jól gondolom, ma van a tizedik születésnapja, gyermekem.

– Ömm… igen – felelte Peddy, elszakítva tekintetét a plafontól.

– És ezért jött el meglátogatni Madame LeBeau-t?

Peddy nyelt egyet, és határozottan bólintott.

– Azért vagyok itt, hogy megismerjem a sorsomat.

MÁSODIK FEJEZET

A hajó és a rózsa

Peddy világéletében ismerni szerette volna a sorsát. Éveket töltött azon ábrándozva, hogy mi is lehet. Egy énekesmadár, megjövendölve, hogy híres énekesnő lesz belőle; egy teleszkóp, ami azt jelentené, hogy felnőve felfedező lesz; vagy valami annyira egyedi, hogy még csak elképzelni se tudja.

Mindig is irigykedett, amikor valaki a suliból betöltötte a tízet, majd másnap megjelent egy mágikus tetkóval a kezén. Ebédidőben az összes, sorsát már megismert gyerek a kezén lévő szimbólumokat vetette össze, és próbálta kitalálni, hogy mit jelentenek. Egyes tetoválások, mint a focilabdák vagy a balettcipők önmagukért beszéltek, de volt például egy fiú az osztályban egy oroszlánnal, ami mindenféle dolgot jósolhatott: erőt, bátorságot, vagy akár azt, hogy felnőve fenséges hajkoronája lesz. Legalábbis a sorsszótár szerint, amit a nagynénje küldött Peddynek a szülinapjára.

– Példás Jones kapitány – diktálta apja az inasnak, aki feljegyezte a nevét egy naplóba. – Ez az elbűvölő, kifogástalanul öltözött fiatal hölgy pedig a lányom, Miss Pedáns Jones. Egy d-vel írják, és ne felejtse le az ékezetet!

– Milyen szokatlan… – jegyezte meg az idős férfi, nem tudva elrejteni furcsálló mosolyát.

– Hát igen, van egy kis verseny a családomban, hogy kinek van a legbugyutább neve. Úgy vélem, az öcsém, Pipogya a győztes.

– Vagy Piperkőc nagybácsi – vetette föl Peddy.

– Igen, de ő már nem él, drágám.

– Na és?

– A halál nyilván kizárja az embert a versenyből.

Az inas gyászosan felsóhajtott.

– Bizony, ez így van – mondta, aztán mintha gyorsan magához tért volna révületéből.

Peddy tekintete a kávézóasztalon heverő újságok egyikére tévedt. A VILÁG 80. VARÁZSVÁROSA: ÚJ KAIRÓ KÉT ÉVEN BELÜL FELSZÁLL, hirdette a szalagcím a főoldalon. Alatta egy kép szerepelt néhány egyiptomi üzletemberről, akik egy modellváros előtt álltak.

– Új Kairó? – kérdezte az apjára pillantva Peddy.

– Még egy újváros. Ilyen ütemben több száz lesz belőlük, minden országnak egy-egy.

– Azt hiszem, Kínának már három is van – mutatott rá az inas.

– Minek építenek állandóan újakat, ha már így is van egy csomó? – kérdezte Peddy.

Mindig is hallott történeteket az újvárosokról, ezekről a fantasztikus helyekről szerte a világon, de még sosem látogatott meg egyet sem, legalábbis nem emlékezett rá. Állítólag ezek az egyedüli helyek a földön, ahol a mágia teljesen legális, ahol varázslat ragyog az összes utcasarkon, és minden lehetségesnek tűnik.

– Hencegnek velük, gondolom – mondta a kapitány. – Kíváncsi vagyok, ezt hol tervezik megépíteni a befektetők. Feltételezem, nem messze Egyiptomtól. Általában igyekeznek az otthon közelében maradni.

– Vélhetően a Vörös-tenger felett – felelte az inas, elrakva a töltőtollát. Becsukta a naplót, és szívélyesen rámosolygott Peddyre. – Most, hogy ezt elintéztük, magácska akár fel is mehet az emeletre. Egy fiatalember már várakozik a szeánszterem előtt. Azt hiszem, Madame LeBeau egyszerre fogja önöket fogadni.

– Még várnánk egy kicsit, ha nem bánja – szólt közbe a kapitány, olyan feszült tekintettel pillantva az órájára, mintha székrekedés kínozná. A kapitányt nem volt egyszerű kihozni a sodrából, de Peddy ismerte ezt a pillantást, és tudta, hogy mi váltotta ki. Vagy hogy kicsoda. – Az exnejemet várjuk. Szokása késni, de remélem, most már hamarosan ideér.

Olyan volt, mintha évekig vártak volna az anyja érkezésére, úgyhogy Peddy nemsokára már viszketett az unalomtól. De annál is inkább kezdett aggódni az idő miatt. Ha az anyja túl sokat késik, a jósnő vissza is utasíthatja a fogadásukat, ha pedig Peddy lemarad az időpontjáról, akkor ennyi volt. A sorsjövendölés mindig az illető tizedik születésnapján történik, és nincs második esély.

– Nyugi! – mondta a kapitány, megveregetve Peddy vállát. – Ide fog érni.

Peddy kétkedve hümmögött. Felállt, és elbóklászott az egyik kanapé mentén a társalgóban. Néhány mennyezeti medúza alácsorgott a falon, hogy jobban szemügyre vegye magának Peddyt. Egy aprócska példány reszkető csápokkal egyenesen az arcához lebegett.

– Szióka! – üdvözölte Peddy, kinyújtva a kezét. A medúza kezdett tovasodródni. – Semmi baj, ne ijedj meg! – Peddy megcirógatta a medúza gömb alakú fejét, aztán hátraszökkent, amikor az felvillant és megcsípte az ujját.

– Ne terrorizáld a világítást! – figyelmeztette a kapitány, visszahúzva őt a dzsekije hátuljánál fogva.

– Én csak játszottam vele. – Peddy lehuppant a kanapéra, és fújni kezdte lüktető ujjbegyét, majd csintalan vigyorral az apjához fordult: – Különben is, azt hittem, azt akarod, hogy szerezzek még barátokat.

– Vicces vagy, de én nem veszélyes kis csillárokra gondoltam.

Peddy továbbra is nyugtalanul a zsebébe nyúlt, és elővette a könyvet, amit aznap reggel küldött neki a nagynénje.

A SORSOK HIVATALOS BRIT SZÓTÁRA

500 gyakori sors és jelentésük

49. kiadás

Peddy végigfuttatta hüvelykujját a könyv gerincén. A szerkesztői megjegyzés az első oldalon azt írta, hogy csupán az emberek öt százalékának van ritka sorsa. A legtöbben a szokásos tetoválásokat kapják: csavarkulcsot az olyan gyerek, aki felnőve autószerelő lesz, sztetoszkópot a jövőbeni orvos, és így tovább. De Peddy azt remélte, hogy az övé nem valami átlagos lesz.

Átlapozta a szótárt, a kulcsot keresve. Rápillantott az inasra, aki felvette az újságot, címlapján Új Kairóval, és most azt olvasgatta a sarokban.

– Tudod, mit jelent a kulcs sors? – suttogta az apjának.

– Pszt!

– Majd én megmondom. Itt írja.

– Peddy, ne légy udvariatlan! – dörmögte a kapitány.

Peddy a szemét forgatta. A felnőtteknek olyan nevetséges szabályaik voltak a sorsokkal kapcsolatban. Nem is értette, miért lenne udvariatlanság beszélni róluk.

– A kulcs sors a lakatosokhoz és házvezetőkhöz kötődik, vagy ahhoz, hogy valaki sok titkot őriz. – Peddy hunyorítva meredt az inasra. – Szerintem ő valószínűleg elég titkolózó lehet, nem gondolod?

A kapitány szigorúan nézett rá, de azért látszott rajta, hogy mulattatja is a dolog.

– El fogom csenni tőled azt a könyvet, és eldugom valahova.

– Dehogy fogod!

Peddy visszagyömöszölte a szótárt a zsebébe, miközben egy erőteljes morajlás járta át a házat, megrezegtetve a falakat. A medúzák egybecsoportosultak, mintha megrettentek volna, vakítóan világos fényoszlopokat formálva a plafonon. Peddy felpattant a kanapéról, és kinézett az ablakon.

Egy metrószerelvény lőtt ki puskagolyóként a barlang tetején lévő lyukból, majd megállt odakint a peron mellett. Egy másodperccel később kinyílt az egyik kocsi ajtaja, és egyetlen utas szállt le a járműről. Peddy anyja megállt, egyik kezével végigszántott stílusos barna frizuráján, aztán Madame LeBeau háza felé kezdett sasszézni.

Daphne Wollf egyike volt azoknak a hipnotikus szépségeknek, akik filmvászonra kívánkoznak: bőre csillagfényként ragyogott, szeme óceánkéken szikrázott két tökéletesen formált szemöldöke alatt. A rúzsa, mint mindig, most is tökéletesen passzolt a ruhája árnyalatához, ami éppenséggel cseresznyepiros volt.

– Na, megvolnánk… – sóhajtott a kapitány, miközben feltápászkodott.

Megszólalt a csengő, végigberregve a házon, mire az inas ment is, hogy kinyissa az ajtót.

Néhány másodperccel később Daphne betáncolt a társalgóba:

– Csak semmi pánik, megjöttem! – Először a kapitányhoz ment oda, és egy csókot nyomott az orrára, amivel egy piros maszatot hagyott rajta. – Bocsi, hogy késtem! Nagyon messziről kellett ideutaznom.

Utána Peddyhez fordult, megpuszilta mindkét orcáját, majd ledörzsölte a rúzsfoltokat a hüvelykujjával.

– Tudjátok, egészen Rómából jöttem idáig. Mármint Új Rómából. Villámteleporttal kellett ideutaznom, ami teljesen tönkretette a hajamat. Egy csomó idő volt helyrehozni! Jesszus, nincs itt iszonyú hideg? Nem gondoltam, hogy szükségem lesz kabátra.

– Jó, hogy végre ideértél – morgolódott a kapitány.

Daphne rá sem hederített, ehelyett sugárzó mosollyal nézett le Peddyre. Megragadta az állát, maga felé fordította az arcát, és alaposan szemügyre vette. Peddy úgy vélte, bizonyára elég sokat változhatott a tavalyelőtti karácsony óta.

– Jóságos ég, nem lehet, hogy az én pici lánykám ilyen felnőttnek nézzen ki! Boldog születésnapot, szívecském! Minden ajándékot megkaptál, amit küldtem? Hát persze hogy megkaptad őket. Nézzenek oda, az a cipő van rajtad, amit Új Párizsban vettem neked! Hát nem meseszép?

A fehér cipő egy mérettel kisebb volt, mint kellett volna, és máris vízhólyagos lett tőle Peddy nagylábujja, de azért így is hordta. Modortalanságnak tűnt volna nem viselni.

– Igazából egy kicsit… Nos, imádom – hazudta.

Édesanyja felragyogott, mint egy gyerek, akit megkínáltak egy tál édességgel.

– Komolyan? Én annyira…

– Nézd, Daph, bármennyire is örömteli látni téged, késésben vagyunk, úgyhogy ez talán várhat a jövendölés utánig – vágott közbe hűvösen a kapitány.

Daphne szemérmes mosollyal fordult oda hozzá.

– Ó, Példás, ne tégy úgy, mintha nem hiányoztam volna!

– Szabad a nevét, asszonyom? – kérte az inas, készenlétbe helyezve a töltőtollát.

– Persze, Daphne Wollf. A Wollf kettő l-lel.

Peddy megköszörülte a torkát, amíg az idős úr lejegyezte az anyja nevét. Most már tényleg kezdett eluralkodni rajta az idegesség. Mi van, ha a sorsa unalmasnak bizonyul, és azt a jóslatot kapja, hogy felnőttként bankár lesz belőle, vagy valami ilyesmi? Mi van, ha arra lesz hivatott, hogy gyáva legyen vagy buta, vagy – ami még rosszabb – mi van, ha az lesz a végzete, hogy egy borzalmas balesetben haljon meg? A kapitány azt mondta, hogy a szörnyűséges halálokat megmutató tetoválások valójában nem léteznek, de Peddy nem volt ebben olyan biztos.

Az anyja kezén lévő sorsjóslatra nézett: egy vörös rózsa tövises szárral. Peddy már sokszor látta korábban, de eddig sosem foglalkozott vele különösebben. Nem emlékezett rá, hogy ő és Daphne valaha is beszélgettek volna a sorsokról. Valójában az anyja olyan sűrűn volt távol, hogy nem is nagyon beszélgettek semmiről.

Peddy megint elővette a szótárát, igyekezve diszkréten intézni a dolgot. Kifejezetten rózsákról nem talált bejegyzést, ami azt jelentette, hogy ez nem egy gyakori tetoválás.

VIRÁGOK: virágkötészethez, túlzott számú házasságkötéshez vagy a halálos szénanáthához társítják

Peddy értetlenül pislogott. Az anyja nem volt virágkötő, sőt, amennyire tudta, Daphne életében nem dolgozott egyetlen napot sem. Csak egyszer kötött házasságot, a kapitánnyal, és Peddy nem gondolta, hogy akár csak enyhe szénanáthája is lenne, nem hogy egy halálos változat. Becsukta a könyvet, és a homlokát ráncolva pillantott fel az anyjára.

– Ömm… Daphne…

– Igen, édesem?

– Csak azon tűnődtem, vajon te tudod-e, hogy mit jelent a sorsod.

Daphne ajka elégedett mosolyra húzódott.

– Az én sorsom? Nos, ezt mindig is némi vita övezte. Tudod, ez nem egy olyan uncsi, hagyományos jóslat.

– Úgy érted, mint az enyém? – kérdezte a kapitány, felemelve jobb kezét, ahol egy vitorla feszült büszkén a rátetovált hajón.

– Hozzád ez illik, drágám – mondta Daphne.

– Micsoda, ez unalmas és hagyományos? Köszi szépen!

Daphne mosolya kényszeredetté vált, ahogy kinyújtotta a kezét, hogy Peddy közelebbről is szemügyre vehesse.

– Édesanyám mindig azt mondta, hogy a rózsa azt jelenti, hogy tündöklő szépségként fogok kivirulni. Nyilván kicsit elfogult volt, de…

– Azt hiszem, nem tévedett túl nagyot – jegyezte meg kelletlenül a kapitány.

– Kíváncsi vagyok, én mit fogok kapni – mondta Peddy, aztán megrándult az arca. – És ez… fáj? Mármint a sorsjóslás.

– Egyáltalán nem – felelte az apja.

– Ó, rettenetesen! – mondta az anyja ezzel egy időben, aztán a szemét forgatta a kapitány dühös ábrázata láttán. – Semmi értelme hazudni neki, különösen, hogy mindjárt úgyis a saját bőrén fogja megtapasztalni. Nézd, édesem, az az igazság, hogy pokolian fáj. De csak egy percig tart, mint egy füllyukasztás.

Peddynek nem volt átlyukasztva a füle, úgyhogy ez nem igazán vigasztalta.

A kapitány megszorította a vállát.

– Figyelj, Ped, nem muszáj ezt végigcsinálnod. Nem szükséges, ha nem érzed rá magad készen.

Peddy egy picit megrántotta a vállát, és igyekezett nem engedni, hogy eluralkodjon rajta a félelem.

– De a sorsjóslást törvény írja elő, nem?

– Nos, igen. De ha nem érzed jól magad…

– Jól vagyok – vágta rá Peddy rosszallóan. – És ha nem kapom meg a sorsomat ma, akkor nem próbálkozhatok újra, ugye? Szóval most vagy soha.

– Ez egy jó érv – mondta Daphne, sötét pillantást vetve a kapitányra. – És van köztünk olyan, aki elképesztően hosszú utat tett meg emiatt. De különben is, ez tök izgi! Lefogadom, hogy ki fog derülni, hogy valami mesés sors vár rád, például híres színésznő leszel.

– Készen állunk, Miss Jones? – kérdezte az inas.

– Hát jó – sóhajtott a kapitány. – Tudjuk le ezt a dolgot, rendben?

– Ne haragudjon, uram, de kettejüknek idelent kell várniuk. Madame LeBeau önállóan szereti fogadni a gyerekeket.

Jeges érzés kerítette hatalmába Peddy gyomrát. Úgy érezte, mintha lenyelt volna egy jégkockát.

– Úgy érti, egyedül kell odamennem?

– Ne butáskodjon! – szólt közbe Daphne, legelbűvölőbb mosolyát villantva az inasra. – Fayola régi jó barátnőm. Ez az egyetlen oka, hogy úgy döntöttünk, ide jövünk. Biztos vagyok benne, hogy nem bánja, ha én is elkísérem Peddyt.

– Szó sem lehet róla! – csattant fel a kapitány. – Nem fogok idelent várni, amíg te…

– Nagyon sajnálom – szakította őket félbe az inas –, de a lányuknak egyedül kell mennie. Ez mindig így zajlik. Jöjjön, Miss Jones! Biztos vagyok benne, hogy nincs mitől tartania.

Peddy követte az idős urat vissza a folyosóra. A férfi elvezette őt egy lépcsőhöz, mely olyan hosszú volt, és olyannyira árnyakba burkolózott, hogy nem lehetett látni a tetejét.

– Menjen csak egyenesen előre! – mondta az inas Peddynek.

Peddy habozott, egy utolsó pillantást vetve a szüleire. Daphne arca bátorítóan ragyogott, a kapitányé sokkal inkább aggodalmat árasztott.

Peddy vett egy mély levegőt. Aztán reszkető kézzel megragadta a korlátot, és nekivágott a lépcsőnek.

HARMADIK FEJEZET

Tinta és vér

Peddy már verejtékezett, mire elérte a lépcső tetejét, bár ezt éppúgy okozhatta az idegesség, mint a hosszas lépcsőmászás. Még sosem érezte ennyire rosszul magát.

Madame LeBeau felkeresése Daphne ötlete volt. A legtöbb gyerek ingyenes jósnőhöz fordult, akit a kormány finanszírozott valamelyik újvárosban. De néhány szülő fizetett érte, hogy a gyereküket olyasvalakihez küldjék, mint Madame LeBeau, egy képzettebb, tehetségesebb szakemberhez, aki manipulálni is tudta a sorsukat, és gondoskodott róla, hogy végül valami különlegeset kapjanak. Legalábbis ezt állították magukról ezek a jósnők. Hogy valóban meg tudták-e változtatni valaki jövőjét, az sosem nyert bizonyítást.

Peddy abban sem volt biztos, hogy ő maga helyesli-e az elit sorsjövendölést. Meg is lepte, hogy az apja egyáltalán belement. Lehet, hogy aggódott amiatt, hogy Peddy tetoválása unalmas lesz vagy kínos, és ezért fizettek Daphnéval Madame LeBeau-ért. A gondolat, hogy csalódást okozhat az édesapjának, csak még nyugtalanabbá tette Peddyt.

Már ragadós volt a ruhagallérja, és hozzátapadt a nyakához, ahogy bizonytalan léptekkel végigsétált az emeleti folyosón, majd megérkezett egy narancssárgára festett ajtóhoz. Talán csak a képzelete játszott vele, de mintha valami fűszeres, mézeskalácsos és édes szegfűszeges illat áradt volna a fából.

Egy jól fésült, fekete hajú fiú is ott várakozott, ahogyan azt az inas mondta. A falnak dőlt, kezét a nadrágja zsebébe dugva, és elegáns, tengerészkék zakót viselt, ami jól illett sötétbarna bőréhez. Riadt tekintettel fordult Peddyhez.

– Szia! – mondta, és intett neki az egyik kezével.

– Szia! – köszönt Peddy is, kényelmetlenül feszengve.

Odament, és megállt az élénk színű ajtó előtt. A fiú olyan intenzív kíváncsisággal mérte őt végig, hogy Peddy kis híján rászólt, hogy ne bámulja már.

– Te is a jósnőhöz jöttél? – kérdezte végül a srác.

– Aha. Hogy megkapjam a sorsomat.

– Én is. De mintha már ezer éve itt állnék. Kopogtam, de senki nem válaszolt. Nem is hallom, hogy lenne bárki odabent.

– Megnézted? – kérdezte Peddy.

– Dehogyis.

– Talán meg kellene.

– Te megnézheted, ha akarod – felelte a fiú gúnyos mosolyra húzódó szájjal. – De én be nem megyek, amíg nem hívnak.

Peddy lenéző pillantást vetett rá.

– Hát jó, majd én bemegyek.

Megragadta a kilincset, fittyet hányva a cidrire, ami végigfutott a gerincén.

A fiú füttyentett egyet, visszadőlve a falnak.

– Neked lőttek.

Az ajtó nem volt kulcsra zárva. Peddy szinte csalódott is volt emiatt. Nyelt egyet, lenyomta a kilincset, az ajtó pedig némán kinyílt.

A feltáruló helyiség egy félhomályos, kör alakú terem volt egy kis pódiummal a hátsó végében, amit nagyrészt eltakart egy bíborvörös függöny. Nem voltak ablakok, és mindenre árnyak vetültek, kiemelve a pódium előtti székek körvonalát. Peddy összeráncolta az orrát, ahogy belélegzett valami bizsergető szagot. Az otthoni fűszeres almáriumra emlékeztette.

– Hahó? – kiáltotta finoman, egy apró lépést téve az ajtónyíláson át. – Ömm… Madame LeBeau?

Senki sem felelt. Nem volt semmi jele a hölgynek, csak a sűrű csönd.

Peddy beljebb lopakodott a szeánszterembe, ahol a figyelme a színpadi függönyre terelődött. Csak sejtései lehettek, hogy milyen titkok lapulhatnak mögötte.

– Akár be is jöhetsz – mondta a fiúnak, miután sikerült elszakítania tekintetét a pódiumtól. – Igazad volt. Nincs itt senki.

– Te aztán nagyon bátor vagy, mi? – jegyezte meg a fiú, miközben karba tett kézzel gyökeret vert az ajtónyílásban. Még mindig nem mert csatlakozni Peddyhez a teremben.

Peddy megvonta a vállát. Ez nem hangzott dicséretnek.

– Amúgy hogy hívnak?

– Peddynek. És téged?

– Benedictnek – felelte a srác, önelégülten felszegve az állát. – Gondolom, neked is ma van a születésnapod. Jól mehet a szüleidnek, ha meg tudnak fizetni olyasvalakit, mint Madame LeBeau. Az apukám szerint ő csak hírességek vagy igazán befolyásos emberek gyerekeinek jövendöli meg a sorsát.

Peddy elfintorodott, még kevésbé vágyva erre az elit sorsjóslásra.

– Szóval kik is a szüleid? – kérdezte Benedict. – Odalent várnak rád? Az enyémeknek megbeszélésük van az utcában. Édesanyám olyan fontos személyiség manapság, hogy állandóan… Hé, mit csinálsz? Oda nem szabad felmenni!

– Ki mondta? – kérdezte Peddy, immár félúton járva a pódiumra vezető lépcsőn. Körbepillantott, hogy biztos nem lóg-e valahol egy jelzés. Tapasztalatai szerint a veszélyes tevékenységeket általában nagy piros táblákkal szokták tiltani. Elégedetten látva, hogy sehol nincs ilyen, továbbhaladt a feljárón.

– Bajba fogsz kerülni – nyafogta Benedict.

– Nem hinném. Különben is, az én bajom.

– De engem is bajba fogsz keverni!

Peddy a szemét forgatta. Aztán megtorpant, és végigfutott a hátán a hideg. Olyan volt, mintha maga a halál állt volna mögötte, a nyakába lihegve, amitől tiszta libabőr lett. Valahonnan a függöny mögül halk sziszegés hallatszott.

Peddy egy pillanatra kővé dermedt, két ösztön között viaskodva. Az egyik azt súgta, hogy ugorjon le a pódiumról, és szaladjon ki a szeánszteremből a biztonságos folyosóra. A másik viszont, amelynek végül engedelmeskedett, arra sarkallta, hogy húzza el a bíborvörös függönyt, és fedje fel a mögötte rejtőző szörnyeteget.

De kiderült, hogy nem is volt ott semmi félelmetes, csak egy karosszék meg egy rézből készült telefon az asztalon. A telefon régimódi volt, mintha valami múzeumi tárgy lett volna, forgótárcsával és a kagylóból kilógó csavaros vezetékkel. Peddy közelebb lépett, mire a sziszegés hangosabbá vált. Rájött, hogy kísérteties emberi hangokat hall, melyek a kagylóból suttognak. De nem csak a hangok jöttek a telefonból. Lila köd is szivárgott belőle, majd megállapodott a készülék körül.

– Attól szerintem maradj távol – mondta Benedict a terem másik végéből. – Elátkozottnak néz ki.

Peddy úgy tett, mintha meg sem hallotta volna, és a kagylóért nyúlt. Ujjai hozzáértek a hűvös fémhez, aztán leemelte a készülékről, és a füléhez tartotta. A kígyószerű sziszegés élesebbé vált. Már majdnem ki is tudott venni néhány szót.

– Hahó, süket vagy? Ne fogdosd azt a telefont! – szólt rá megint Benedict, olyan fellengzősen, mintha az a hülye ketyere egyenesen az övé lett volna. Még tett is egy lépést, áthaladva a terem küszöbén. – Te teljesen…

– Én a helyedben óvatos lennék azzal. Sosem tudhatod, ki hallgatózik a túloldalon – szólalt meg egy melankolikus, mély és selymes hang Peddy mögül.

Peddy ijedtében leejtette a kagylót, ami visszakattant a helyére. Megpördült, hogy lássa, ki beszélt, habár már sejtette. Madame LeBeau jelent meg egy ajtónyílásban két szekrény között. Peddy tekintete korábban nyilván átsiklott ezen az ajtón.

Teljes valójában a nő még káprázatosabb volt: egy tollas, vörös és arany ruhát viselt, ami egy hamvaiból feltámadó főnixmadarat juttatott az ember eszébe. Barna bőre volt, fényes sötét haja pedig egészen a csípőjéig ért. Szeme akár két borostyán ékkő, úgy ragyogott Peddyre, aki elpirult, és odébb lépett a telefontól.

– Kedves tőletek, hogy végre megérkeztetek – mondta Madame LeBeau, odasuhanva a pódiumra. Ruhájának szoknyája úgy siklott utána, akár a kiömlő aranyfesték. Bal kezén egy hosszú, skarlátvörös kesztyűt viselt, amiből ki volt vágva egy kör alakú rész, hogy feltárja sorsának tetoválását: egy bámuló vörös szemet.

– De én kopogtam! – tiltakozott sértett hangon Benedict, még mindig az ajtóban tétovázva.

– Arra vártam, hogy mindketten begyertek.

– Ó… – felelte a fiú, és tekintetét leszegte a cipőjére.

Száját halvány mosolyszerűségre húzva a hölgy leült a karosszékbe a telefon mellett. Kihúzta az asztal egyik fiókját, és kivett belőle egy üres vászonnak tűnő tárgyat, meg egy vékony és éles szárú, üveg festőecsetet. Aztán elővett egy apró üvegcsét a ruhája egy titkos zsebéből.

Peddy lenyűgözve figyelte, ahogy Madame LeBeau kihúzza a dugót az üvegcséből, és egy csepegtető segítségével kiemel belőle egy gyöngynyi mélykék tintát. Az ecset hegyére cseppentette, ahonnan a titokzatos folyadék végigcsorgott az ecset szárán.

Nem szokványos tintáról volt szó. Peddy a tarkója bizsergéséből tudta, hogy ez valami ritka, valami mélyen mágikus dolog. Olyasfajta tinta, amiről az iskolában tanultak, olyan, ami titkos barlangokban folyik, hegyek gyomrában van elrejtve, vagy csillogó tavakban gyűlik össze a föld alatt. Az a fajta, ami metrószerelvényeket tüntetett el London alatt és medúzákat keltett életre a plafonon, sőt még városokat is képes volt megreptetni.

Voltak, akik az egész életüket azzal töltötték, hogy varázstintára vadásztak, ahogyan régen az emberek olaj vagy arany után kutattak. A hölgy üvegcséje kicsi volt, de Peddy biztos volt benne, hogy egy vagyont érhet.

– Mellőzzük az unalmas csacsogást! – mondta Madame LeBeau. – Kiváló megérzésem azt súgja, hogy az egyikőtök már türelmetlenül belevágna, a másikótok pedig – tekintete megtalálta Peddyt, aki még jobban elpirult – egyszerűen csak türelmetlen. Szóval… – Az ölébe helyezte a vásznat. – Kezdjük el, rendben?

– Én leszek az első! – jelentette ki Benedict, átsietve a termen. Felrohant a pódiumra, mielőtt Peddy tiltakozhatott volna, és megállt a jósnő előtt. Madame LeBeau némán, elgondolkodva mérte végig, aztán felsóhajtott.

– Hát jó, Mr. Finch. Nyújtsd ki a kezed!

Peddyvel ellentétben Benedict úgy tűnt, tudja, mire számíthat. Mutatóujját a hölgy elé tartotta, aztán összeráncolta az arcát, mintha tudná, hogy mindjárt valami rossz fog történni.

De még így is felszisszent, amikor Madame LeBeau megbökte az ujja begyét ecsete éles hegyével.

Egy csepp vér csüngött ott, ami úgy nézett ki, mintha bármelyik pillanatban lecsöppenhetne. Ám aztán a vér felszivárgott az ecsetbe, és egy vékony vörös vonalban végigfutott rajta, mint a csík egy hőmérőben, összekeveredve a kék tintával, amíg a színük indigólilává nem változott. Egy másodperccel később a tinta és vér keveréke elérte az üvegsörtéket.

Madame LeBeau megvizsgálta az ecsetet, elégedetten bólintott, majd festeni kezdett a vászonra. Hátravetette a fejét, miközben alkotott, a szeme pedig úgy forgott, mintha valamiféle transzba esett volna.

Peddy riadtan hátrált egy lépést, de úgy tűnt, a hölgy ezt észre sem vette. Anélkül mozgatta előre-hátra a festőecsetet, hogy egyáltalán a vászonra nézett volna. Peddyt meglepte, hogy milyen sok folyadék van benne, tekintve, hogy Madame LeBeau csupán két cseppnyivel kezdte, egyetlen csepp tintával és egy csepp vérrel.

Benedict a homlokát ráncolta és az ujját szopogatta. Aztán kiköpte, hogy felüvöltsön fájdalmában, a kézfejét szorongatva.

Egy sötét folt kezdett terjedni a bőrén. Peddy növekvő riadalommal figyelte, hirtelen azt kívánva, bárcsak inkább ő lett volna az első, és letudta volna ezt az egészet. Úgy tűnt, Madame LeBeau-t nem aggasztja Benedict szenvedése, csak dúdolt magában, miközben ide-oda húzgálta az ecsetet, míg végül felemelte a sörtéket, és újra rájuk fókuszáló tekintettel kiegyenesedett. A vászon ismét üres volt.

– Tessék! Készen vagyunk.

Benedict megpróbáltatásai szemmel láthatóan véget értek. Könnyeit kipislogva meredt a kézfején lévő tetoválásra.

– Arany! – kiáltott fel elragadtatva, Madame LeBeau előtt rázva az öklét. – Egy zsák arany, tudom, hogy az! Apámnak is pont ilyen van.

Peddy a homlokát ráncolta Benedict sorsa láttán. Nem volt a legkönnyebben kivehető ábra, csak valami pacaszerűség egy vicces puklival a tetején. Számára inkább tűnt egy meteornak, mint egy zsák pénznek, de úgy döntött, ezt az észrevételt megtartja magának.

– Ez azt jelenti, hogy gazdag leszek, és sikeres, ugye? – kérdezte Benedict, felragyogva Madame LeBeau-ra, aki lustán megvonta a vállát.

– A sorsok értelmezése nem része a szolgáltatásnak.

Benedict meglepettnek tűnt.

– De… de ezt maga választotta nekem, vagy nem? Nem ez az egész elit sorsjóslás lényege?

– Ez egy kicsit bonyolultabb ennél – felelte a hölgy unott hangon. Aztán Peddyhez fordult, és az ujját behajlítva odaintette őt magához. – Te következel, Miss Jones.

NEGYEDIK FEJEZET

Peddy sorsa

Peddy kalapáló szíve egész a gyomráig süllyedt, mint egy felhőkarcolóból lehajított tégla, miközben keresztülvánszorgott a pódiumon Madame LeBeau karosszéke felé. Ahogyan Benedict sorsa eltűnt a vászonról, fehéren hagyva azt, akár a hó, úgy ürült ki az üveg festőecset is, készen állva következő áldozatára. Peddynek emlékeztetnie kellett magát, hogy ez az, amit akar, ez az, amiről évek óta álmodozott.

Madame LeBeau egy újabb csepp varázstintát szívott fel, és visszatöltötte vele az ecsetet. Aztán előrehajolt. A haja eközben oldalra hullott, és felfedte csillogó fülbevalóját, aminek olyan formája volt, mint egy pár fekete pillangónak.

– Balkezes vagy? – kérdezte. Az emberek sorsát mindig arra a kezükre tetoválták, amelyiket előnyben részesítették.

– Jobbkezes.

– Kár – mondta rejtélyesen a hölgy, majd felhúzta az egyik szemöldökét. – Van valami kívánságod?

– Tőlem ezt nem is kérdezte! – panaszkodott durcásan Benedict.

A jósnő rá se hederített, csak Peddyt kémlelte, aki az ajkát harapdálta. Madame LeBeau vajon tényleg befolyásolni tudná a sorsát? De hát a jövőt igazából lehetetlen megváltoztatni. Bár nyilván akadnak emberek, akik hisznek ebben. Máskülönben miért fizetne bárki is egy elit sorsjövendölésért?

– Csak semmi unalmasat, kérem! – felelte.

Önelégült vigyorra húzódott a hölgy arca, miközben Peddy jobb kezéért nyúlt.

– Azt hiszem, ez megoldható.

Az ecset döfése rosszabb volt, mint amire Peddy számított. Vérző ujját a szájához emelte, és közben az ecsetről alácsüngő rubinvörös vércseppre meredt. Az ecset másodperceken belül felszívta azt. A vére végigsiklott az üvegszáron, lilává változva, ahogy elkeveredett a tintával, majd elérte a sörtéket az ecset másik végén.

Madame LeBeau a vászonhoz érintette az ecsetet. A szeme ismét forogni kezdett. Aztán kezdetét vette az igazi fájdalom.

Peddy bőre lángolt. Nem is tudott odafigyelni Madame LeBeau-ra, annyira lefoglalta őt az elviselhetetlen érzés. Olyan volt, mintha izzó vassal billogozták volna meg, mintha a tűz kellős közepébe tartotta volna az öklét. Könnyek öntötték el a szemét, elhomályosítva a látását, miközben egy gömbölyű forma jelent meg a kézfején. Peddy rábámult, kényszerítve magát, hogy koncentráljon inkább a sorsára, és hagyja figyelmen kívül a gyötrő fájdalmat.

Először azt hitte, hogy talán egy kulcslyuk lesz, de az alja nem volt elég vékony, és sötét foltok növekedtek a közepén. Alatta pedig egy lila alakzat kezdett kanyarogni.

Megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor a perzselés tompa égéssé szelídült. Madame LeBeau megint hátradőlt, az ölében heverő vászon kitisztult, de ezúttal feleannyira sem tűnt elégedettnek. A homlokát ráncolva pillantott a tetoválásra Peddy ujjpercei alatt.

Benedict átlesett a válla fölött.

– Mit kaptál? – kérdezte, meleg leheletet fújva Peddy nyakára.

Peddy nem válaszolt, csak döbbent csendben meredt a sorsára. Elég egyértelműnek tűnt, nem úgy, mint Benedicté: egy tintafekete koponya. De ez csak a tetoválás egyik fele volt. A koponyát alulról egy lila kesztyűs kéz tartotta.

– Ó, egek! – dünnyögte Benedict. A hangja távolinak tűnt. – Ez nem jelenthet semmi jót.

Peddy a jósnőre pillantott, akivel összetalálkozott a tekintetük, mire a hölgy féloldalas mosolyra húzta a száját.

– Te mondtad, hogy csak semmi unalmasat.

Benedict végre eltűnt, hogy megkeresse a szüleit, és eldicsekedjen nekik a sorsával. Kétségtelenül ki fognak adni egy közleményt az újságokban holnap reggel, ahogy azt a gazdagok és hírességek mindig is teszik. Peddy már látta is maga előtt:

Október 24-én

BENEDICT FINCH sorsjóslatául egy zsák aranyat kapott,

mely vagyonos életet és jólétet jövendöl számára.

Peddy valahogy nem gondolta, hogy az ő szülei is így tennének. Ő nem sietett le, mint Benedict. Inkább a szeánszterem előtt lézengett. Elővette a sorsszótárát, és zakatoló szívvel pörgette át a lapokat. Benedictét könnyű volt megtalálni:

ARANY: a bankárokhoz, a vagyonhalmozáshoz vagy a kalózkodáshoz társítják

Pár oldallal odébb talált egy képet egy kesztyűről. Peddy elolvasta a jelentését, ujjával követve a szavakat:

KESZTYŰ: a mágiához kapcsolódik

A mágiához kapcsolódik? Még nehezebben véve a levegőt Peddy tovább kutakodott a szótárban, amíg meg nem találta a bejegyzést, amit keresett:

KOPONYA: a halállal vagy aljas gyilkosságokkal kapcsolatos

Halál. Ez a szó ismétlődött Peddy fejében, akár egy gellert kapott pisztolygolyó, ide-oda pattanva a koponyájában. A kesztyű mágiát jelent; a koponya halált. Vagy aljas gyilkosságot. Létezik egyáltalán gyilkosság, amelyik nem aljas? És mit jelent vajon a két sors ötvözete?

Hangos puffanással becsukta a szótárát. Talán a könyv téved, és van valami más magyarázat. Talán létezik rá mód, hogy kitöröljék a sorsokat, és valaki más adhatna neki egy újat. Ha így van, beszélnie kell a szüleivel, de beleborzongott a gondolatba, hogy szembenézzen Daphnéval és a kapitánnyal. Úgy érezte, mintha valami szörnyűséget tett volna, mintha mindenkit cserben hagyott volna. Annyira csalódottak lesznek.

Peddy levonszolta magát a földszintre. Izzadt tenyerével takargatta a sorsát, nem akarva, hogy bárki is meglássa. A szülei ott várták a társalgóban, ahol hagyta őket.

– Szia, Ped! Na, hogy ment? – A kapitány a kanapéról feltápászkodva vigyorgott. Daphne olyan messze ült tőle, amennyire csak lehetett, és egy összecsukható kis sminktükröt tartott a kezében. Úgy tűnt, élénk társalgást folytat a saját arcképével. Egy másodpercre Peddy azt hitte, hogy az anyja megbuggyant, aztán rájött, hogy egy másik személy van a pici tükörben.

– Bocsi, drágám, most mennem kell, de később majd mindent elmesélek! – mondta Daphne az idegennek, aztán becsukta a sminktükröt, és beejtette a retiküljébe. – Hát itt vagy! – kiáltotta, majd felpattant, és odasietett Peddyhez. – Ugye örülsz, hogy figyelmeztettelek a fájdalomra? Szegény picinyem! De legalább csak egyszer kellett átesned rajta.

Peddy nem felelt semmit. Úgy érezte, a szíve pillanatokon belül darabokra hullik. Nem tudta rávenni magát, hogy felnézzen a szülei boldog arcára és lássa a büszke izgatottságot csillogni a szemükben, ahogy alig várják, hogy megtudhassák, mi lesz majd egyetlen gyermekükből.

Peddy a fejét lehajtva felemelte a tenyerét. A szülei odahajoltak, hogy szemügyre vegyék a sorsát.

Szörnyű csend következett. Végül Peddy felnézett.

– Jaj, ne! – krákogta Daphne. Az arca csontfehérre vált. Még a kapitány is sápadtnak és nyúzottnak tűnt mellette, és meg kellett támaszkodnia a falon.

– Nagyon rossz, igaz? – kérdezte Peddy.

– Ez nem… – Az apja a fejét rázta, és mutatóujját beleakasztva lazított a gallérján. – Ez csak nem az, amire én, ömm…

– Ó, szívecském! – siránkozott Daphne, széttárt ujjait Peddy arcára tapasztva. – Gyilkos lett belőled!

Gyilkos?

De hát ez nevetséges. Hisztérikus nevetés szakadt ki Peddy torkából:

– De én nem öltem meg senkit!

– Nem, még nem… – mondta Daphne, bosszúsan pillantva a kapitányra. Aztán fel-alá kezdett járkálni, magas sarkújával bemélyedéseket hagyva a puha szőnyegen. – De attól még ezt jelenti, nem igaz? Nézd csak meg ezt a förtelmes koponyát! Ez gyilkosságra utal! És a kesztyű, az pedig…