A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julia Quinn: The Lost Duke of Wyndham

Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York, 2008

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Takács Erzsébet

A könyvet tervezte: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2008 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Takács Erzsébet, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-345-2

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Édesanyámnak, aki számára minden lehetséges.

És Paulnak, akkor is, ha anyu egyszer úgy mutatott be minket, hogy ő a fia, én pedig a menye vagyok. Jaj!

Elsô fejezet

Grace Eversleigh már öt éve élt Wyndham hercege özvegyének társalkodónőjeként, és ez idő alatt több mindent is megtanult munkaadójával kapcsolatban. A legtalálóbb a következő: a kegyelmes asszony szigorú, követelőző és gőgös külszíne nem aranyból való szívet rejtett.

Ami nem jelenti azt, hogy a kérdéses szerv fekete lett volna. Wyndham hercegének özvegyére, a kegyelmes asszonyra sosem mondhatnánk, hogy velejéig gonosz lenne. Nem volt kegyetlen, rosszindulatú vagy teljességgel lelketlen sem. Ám Augusta Elizabeth Candida Debenham Cavendish egy herceg lányának született, herceghez ment feleségül, és hercegnek adott életet. Leánytestvére most egy alacsonyabb rangú királyi család tagjaként élt valahol egy közép-európai országban, melynek nevét Grace sehogy sem tudta kiejteni, míg az asszony fivére birtokolta szinte egész Kelet-Angliát.  A hercegné szemében a világ társadalmi rétegekből állt, melynek hierarchiája épp olyan egyértelmű, mint amilyen merev.

A Wyndhamek, különösen azok a Wyndhamek, akik korábban a Debenham nevet viselték, szilárdan ültek mindennek tetején.

És mint ilyen, az özvegy elvárta, hogy megfelelő alázattal és tisztelettel adózzanak neki. Ritkán volt kedves, nem szívelhette az ostobaságot, és a bókjait sosem osztogatta érdemtelenül. (Akár azt is mondhatnánk, hogy nem is osztogatta, ám Grace pontosan két alkalommal is tanúja volt egy kurta, de őszinte „ügyes” megjegyzésnek – nem mintha bárki is hitt volna neki, amikor ezt később megemlítette.)

Az özvegy azonban Grace-t egy lehetetlen helyzetből mentette ki, és ezért mindig járni fog neki a lány hálája, tisztelete és legfőképp hűsége. Ennek ellenére nem lehetett figyelmen kívül hagyni a tényt, hogy az özvegyet aligha tekinthetjük vidámnak, és ahogy hazafelé tartottak a lincolnshire-i táncmulatságról az éjsötét utakon könnyedén suhanó, elegáns és kitűnő rugózatú hintójukban, Grace önkéntelenül is megkönnyebbülést érzett, hogy a munkaadója mélyen alszik.

Igazán kellemes este volt, és Grace pontosan tudta, hogy nem kellene ilyen igazságtalannak lennie. Amikor megérkeztek, az özvegy azonnal elfoglalta a főhelyet régi jó barátnéi között, és Grace társaságára nem tartott igényt. Így hát Grace táncolhatott és nevethetett régi barátaival, megivott három pohár puncsot, tréfálkozott Thomas rovására – ez mindig is szórakoztató elfoglaltságnak bizonyult. A férfi a jelenlegi herceg, és bizonyosan örült volna, ha kicsit kevesebb hajbókolás veszi körül. És ami a legfontosabb, Grace sokat mosolygott. Annyit és annyiszor, hogy belefájdult az arca.

Az este tiszta és váratlan örömeinek hála a teste bizsergett az életerőtől, és most boldogan vigyorgott a sötétben, hallgatta az özvegy halk hortyogását, ahogy hazafelé tartottak.

Grace lehunyta a szemét, habár nem érezte magát álmosnak. Volt valami delejes a hintó mozgásában. Grace, mint mindig, háttal a menetiránynak utazott, és a lovak patájának ritmusos koppanásától elnehezedtek a pillái. Furcsa. A szeme fáradt, míg a teste többi része nem. Talán egy kis szundikálás mégsem akkora illetlenség – amint hazaérnek Belgrave-be, úgyis sürgölődnie kell majd az özvegy körül…

Durr!

Grace kihúzta magát ültében, és odapillantott munkaadójára, aki csodával határos módon fel sem riadt. Mi lehetett ez a hang? Csak nem valaki…

Durr!

Ez alkalommal a hintó nagyot zökkent, és olyan hirtelen állt meg, hogy az özvegy, aki szokásához híven most is a menetiránnyal szemben helyezkedett el, leesett az ülésről.

Grace azonnal térdre vetette magát az asszony mellett, és ösztönösen átkarolta.

– Mi az ördög? – csattant fel az özvegy, ám elhallgatott, amikor meglátta Grace arckifejezését.

– Lövések – suttogta Grace.

Az özvegy összeszorította a száját, majd lekapta magáról smaragd nyakékét, és odadobta Grace-nek.

– Rejtse el! – utasította.

– Én? – kérdezte Grace elvékonyodott hangon, de azért a párna alá dugta az ékszert. Csak arra tudott gondolni, hogy szívesen verne egy kis józanságot a nagyra tartott Augusta Wyndhambe, mert ha őt megölik csak azért, mert az özvegy képtelen átadni az ékszereit…

Felrántották az ajtót.

– Ide az értékekkel!

Grace megdermedt. Még mindig a földön térdelt az özvegy mellett. Lassan az ajtó felé fordította a fejét, de csak egy lőfegyver ezüstös csövét látta, amely fenyegetően a homloka felé irányult.

– Hölgyeim – folytatta a hang, ez alkalommal azonban szinte már udvariasan. A férfi kilépett az árnyékból, és előkelő mozdulattal karját nyújtotta feléjük, hogy lesegítse őket. – Mély megtiszteltetésnek veszem a társaságukat, ha megengedik – dörmögte.

Grace ide-oda kapta a tekintetét – ami természetesen teljesen felesleges igyekezetnek bizonyult, hiszen sehol nem volt menekülőút. Az özvegy felé fordult, azt várta, hogy dühös kiabálásba kezd, ehelyett az idős nő fehér lett, mint a fal. Grace-ben ekkor tudatosult, hogy reszket.

Az özvegy is reszketett.

Mindketten reszkettek.

Az útonálló behajolt, egyik vállával az ajtókeretnek támaszkodva. Ekkor elmosolyodott – lassan és lustán, a szélhámosok bájával. Grace-nek fogalma sem volt, mindezt hogyan láthatta a férfi arcát félig takaró álarc ellenére, de három dolgot egyértelműen észrevett.

A férfi fiatal.

Erős.

És életveszélyes.

– Asszonyom – súgta Grace, és finoman megbökte az özvegyet. – Szerintem engedelmeskednünk kellene.

– Szeretem az értelmes hölgyeket – mondta a férfi, és ismét elmosolyodott. Ez alkalommal épp csak a szája szöglete emelkedett meg ellenállhatatlanul. Ám a fegyvert továbbra sem engedte le, és a férfi vonzereje kevéssé csillapította Grace félelmét.

Ekkor a férfi kinyújtotta a másik karját is. Kinyújtotta a karját. Mintha csak egy házi mulatságon lennének. Mintha vidéki úriember lenne, és épp az időjárásról óhajtana érdeklődni.

– Felajánlhatom a segítségem? – duruzsolta.

Grace vadul rázta a fejét. Nem érhet hozzá. Nem igazán tudta, miért, de a zsigereiben érezte, hogy kész katasztrófa lenne megfogni a férfi kezét.

– Ám legyen – mondta az útonálló apró sóhaj kíséretében. – Manapság olyan önállóak a hölgyek. Egészen összetörik ezzel a szívem. – Előrehajolt, mintha egy titkot akart volna megosztani Grace-szel: – Senki sem szereti feleslegesnek érezni magát.

Grace csak bámulta az idegent.

– Látom, nagyvonalúságom és vonzerőm a szavát szegte – mondta a férfi, azzal hátralépett, hogy az utasok kiszállhassanak. – Mindig ez történik. Igazán nem lenne szabad hölgyek közelébe mennem. Olyan nyugtalanító hatással vagyok önökre.

Ez a férfi őrült. Csakis ez lehet a magyarázat. Grace-t nem érdekelte a férfi finom modora – egészen biztosan őrült. És fegyver van nála.

– Habár… – merengett tovább az idegen. A fegyvere meg sem moccant, míg gazdája szavai mintha a levegőben ide-oda libbentek volna – volna, aki szerint egy néma asszony a legkevésbé nyugtalanító.

Thomas is biztos így vélekedne, gondolta Grace. Wyndham hercege – aki évekkel korábban ragaszkodott ahhoz, hogy Grace Belgrave-ben a keresztnevén szólítsa, miután megunta, hogy minden mondat kegyelmes urammal végződik – semmilyen üres fecsegést nem tűrt el.

– Asszonyom – suttogta Grace sürgetően, és megrángatta az özvegy karját.

Az özvegy egy szót sem szólt, nem is biccentett, de megfogta Grace kezét, és hagyta, hogy lesegítse a hintóról.

– Ó, így már sokkal jobb – mondta az útonálló immár széles mosollyal. – Micsoda szerencse ért, hogy két ilyen finom hölgy akadt az utamba. Én már azt hittem, hogy egy mogorva vénember fog üdvözölni.

Grace oldalra lépett, de a szemét le sem vette a férfiról. Nem látszott bűnözőnek, pontosabban nem látszott olyannak, amilyennek Grace a bűnözőket képzelte. A kiejtése műveltségről és jó neveltetésről árulkodott, és bár lehet, hogy a férfi nem mosdott a közelmúltban, érezni ezt nem lehetett.

– Vagy esetleg azok a rettenetes ifjú varangyok, akik a kelleténél jóval kisebb mellénybe szorítják magukat – merengett, és szabad kezével elgondolkodva dörzsölgette az állát. – Ismeri a fajtájukat, nemde? – fordult Grace felé. – Vörös az arcuk, túl sokat isznak, és túl keveset gondolkodnak.

Grace legnagyobb meglepetésére azon kapta magát, hogy bólogat.

– Sejtettem – mondta a férfi. – Sajnálatos módon elég népes fajzat.

Grace pislogott, és csak állt ott a férfi száját nézve. Az arcából csak ennyit nézhetett, mivel a maszk a felső részét teljesen eltakarta. Ám a tökéletes formájú és kifejező ajkak élénken mozogtak, és Grace szinte úgy érezte, hogy mindent lát a férfiból. Furcsa volt. És hipnotikus. És a kelleténél sokkal zavarba ejtőbb.

– Nos – folytatta az idegen ugyanazzal a tettetett unalommal sóhajtva, amit Grace Thomastól is látott már, amikor a herceg szeretett volna témát váltani. – Biztos vagyok benne, hogy a hölgyek tisztában vannak vele, hogy ez nem udvariassági látogatás. – Szeme Grace felé rebbent, és ajkára fölényes mosoly ült. – Nem teljesen.

Grace ajka szétnyílt.

A férfi szemhéja – már amennyire látszott a maszk takarásában – mintha elnehezült volna, és a szeme csábítóan csillogott.

– Szívesen kötöm össze a kellemeset a hasznossal – mormolta. – Ritkán adódik erre lehetőség, oly sok pocakos fiatalember jár mostanság az utakon.

Grace tudta, hogy illene felháborodottan levegőért kapkodnia, vagy legalább tiltakoznia, ám az útonálló hangja olyan lágy volt, mint a finom brandy, amellyel nagy ritkán megkínálták Belgrave-ben. A férfi beszéde a szokottnál dallamosabb volt, ami arra utalt, hogy a gyermekkorát Lincolnshire-től távol tölthette, és Grace azon kapta magát, hogy meginog, mintha a következő pillanatban lassan és puhán előrezuhanhatna – valahova máshova. Messze, messze innen.

A férfi keze villámgyorsan kapott Grace könyökéhez, és megtámasztotta.

– Ugye nem fog elájulni? – kérdezte, és az ujjaival épp annyira szorította csak, hogy Grace állva maradjon.

És nem engedte el.

Grace megrázta a fejét.

– Nem – mondta halkan.

– Fogadja ezért hálás köszönetemet – válaszolta a férfi.  – Örömömre szolgált volna, ha elkaphatom, de akkor el kellene dobnom a fegyvert, és azt nem tehetem, nyilván belátja. – Halkan felnevetve fordult az özvegy felé: – Önnek pedig eszébe se jusson! Természetesen ezer örömmel elkapnám önt is, de úgy hiszem, egyikőjük sem szeretné, ha a társaim kezébe kerülne át a lőfegyver.

Grace csak ekkor vette észre, hogy három másik férfi  is áll a közelben. Természetesen ennek így kellett lennie – egyedül egy ilyet nem lehet megszervezni. Ám a többiek eddig egy szót sem szóltak, és inkább a sötétben várakoztak.

És Grace le sem tudta venni a szemét a vezetőjükről.

– A kocsisunk megsérült? – kérdezte végül szégyenkezve, hogy csak most jutott eszébe a férfi testi épsége. Sem a kocsist, sem az őket kísérő inast nem látta sehol.

– Kutya baja, egy kis szerető törődés hamar helyrehozza – nyugtatta meg az útonálló. – Nős ember?

Vajon miről beszél?

– Nem… nem hinném – válaszolt Grace.

– Akkor küldjék el a nyilvános házba. Van ott egy helyes bögyös teremtés, aki… Ó, de miket hordok itt össze? Hiszen hölgyek között vagyok – nevetgélt. – Akkor a meleg húslevest ajánlanám, és talán egy hideg borogatást. Ezek után elég egy szabadnap, hogy megkeresse azt a szerető törődést. A másik fickó pedig… – fejével a közeli facsoport felé intett – ott van. Biztosíthatom, nem esett bántódása, habár a kötelékeit a kellemesnél szorosabbnak találhatja.

Grace elpirult, és az özvegy felé fordult, mert meglepte, hogy nem szidalmazza a férfit ezért a züllött beszédért.  Az özvegy azonban még mindig falfehér volt, és úgy bámult a rablóra, mintha kísértetet látna.

– Asszonyom! – mondta Grace azonnal megfogva a kezét, amely hideg volt, nyirkos és ernyedt. Végtelenül ernyedt. – Asszonyom!

– Mi a neve? – suttogta az özvegy.

– Az én nevem? – kérdezett vissza Grace riadtan. Csak nem gutaütés érte? Elvesztette az emlékezetét?

– Az ő neve… – ismételte az özvegy nagyobb erővel, és ez alkalommal egyértelmű volt, hogy az útonállónak szánta a kérdést.

A férfi azonban csak nevetett.

– Boldog vagyok, hogy egy ilyen kedves hölgy figyelmét kiérdemeltem, de nyilván nem gondolja, hogy elárulom a nevemet e nyilvánvalóan akasztással büntetendő kihágás során.

– Tudni akarom a nevét – közölte az özvegy.

– Attól tartok, én meg az ön értékeit akarom megkapni – érkezett a felelet. Fejét tisztelettudóan az özvegy kézfeje felé billentette. – A gyűrűjét, ha kérhetem.

– Legyen szíves – suttogta az özvegy, mire Grace odakapta a fejét. Az özvegy csak nagyritkán mondott köszönetet, és soha nem hagyta el az ajkát az, hogy legyen szíves.

– Le kell ülnie – fordult Grace az útonálló felé, mert egészen biztos volt benne, hogy az özvegy rosszul van. Tökéletes egészségnek örvendett, de már rég elmúlt hetvenéves, és most sokkot kapott.

– Nem kell leülnöm – csattant fel az özvegy, lerázva magáról Grace karját. Visszafordult az útonálló felé, lehúzta az ujjáról a gyűrűt, és odanyújtotta. A férfi elvette tőle, és megforgatta az ujjai között, mielőtt zsebre tette volna.

Grace némán figyelte a jelenetet, várta, hogy a férfi kérje a többi ékszert. Ám legnagyobb meglepetésére az özvegy szólalt meg először.

– Van egy másik retikülöm a hintóban – mondta lassan, különös és rá cseppet sem jellemző belenyugvással. – Kérem, engedje meg, hogy érte menjek.

– Bármilyen szívesen tennék a kedvére – mondta a férfi simulékonyan –, a kérését meg kell tagadnom. Ki tudja, talán két pisztolyt is rejteget az ülés alatt.

Grace nagyot nyelt, és az ékszerekre gondolt.

– És – tette hozzá az idegen már-már évődve – ön a női nem legőrjítőbb csoportjába tartozik. – Színpadiasan felsóhajtott. – Önálló. Ó, ismerje el – mosolygott lehengerlően. – Tehetséges lovas, remekül lő, és Shakespeare összes művét fejből fel tudja mondani visszafelé.

Ha lehetséges, az özvegy ezekre a szavakra még jobban elsápadt.

– Ó, ha húsz évvel idősebb lennék – sóhajtott a férfi –,  nem engedném el olyan könnyen.

– Legyen szíves – könyörgött az özvegy. – Muszáj valamit önnek adnom.

– Nocsak, ezt már szeretem! – jegyezte meg a férfi. – Az emberek oly ritkán óhajtják átadni, amijük van. Ettől olyan, mintha senki sem szeretne.

Grace kinyúlt az özvegy felé.

– Kérem, hadd segítsek – esedezett. Az özvegy bizonyára nincs jól. Nem lehet jól. Sosem szokott alázatos lenni, főleg nem könyörögni, és…

– Fogja a lányt! – kiáltott fel az özvegy hirtelen, és megragadva Grace karját odalökte az útonálló felé. – Ha óhajtja, túszul ejtheti, akár pisztolyt is szegezhet a fejéhez. Szavamat adom, hogy visszajövök, mégpedig fegyvertelenül.

Grace elveszítette az egyensúlyát, megbotlott, és a döbbenettől szinte érzéketlen lett. Nekiesett az útonállónak, aki fél karjával azonnal magához szorította. Furcsa volt az ölelés, szinte védelmező, és Grace pontosan tudta, a férfi éppolyan meglepett, mint ő maga.

Mindketten figyelték, ahogy az özvegy, meg sem várva az idegen beleegyezését, fürgén visszamászik a hintóba.

Grace levegő után kapkodott. A férfi a hasára tette erős kezét, úgy szorította magához, az ujjai gyengéden simultak jobb csípőjére. A férfi teste meleg volt, és Grace-t elöntötte a forróság. Magasságos ég! Még soha, de soha nem állt ilyen közel egy férfihoz.

Most már érezte testének illatát, a leheletét, amely melegen és lágyan érte a nyakát. A következő pillanatban a férfi valami meglepőt művelt. Odahajolt a füléhez, és azt suttogta: – Ezt nem kellett volna önnel tennie. Olyan… gyengédnek tűnt. Már-már együttérzőnek. És komornak, mintha nem nézte volna jó szemmel, ahogy az özvegy bánt vele.

– Nem szoktam hozzá, hogy így tartok egy nőt – suttogta a fülébe. – Általában másfajta meghittséget részesítek előnyben, ön nem így van ezzel?

Grace egy szót sem szólt, nem mert megszólalni, félt, hogy ha megpróbál beszélni, kiderül, hogy elment a hangja.

– Nem fogom bántani – duruzsolta az idegen, és az ajka Grace füléhez ért.

Grace tekintete a fegyverre siklott, melyet a férfi a jobb kezében tartott. A pisztoly haragosan és vészjóslóan pihent Grace combján.

– Mindannyiunknak megvan a maga fegyverzete – suttogta a férfi, majd testtartást váltott, és a szabad keze egyszer csak ott volt Grace állánál. Az egyik ujjával finoman végigcirógatta az ajkát, majd lehajolt, és megcsókolta.

Grace döbbenten meredt maga elé, ahogy a férfi elhúzódott, és gyengéden mosolyogva nézett le rá.

– Túlságosan rövidke volt – mondta. – Kár. – Hátrébb lépett, megfogta Grace kezét, és újabb csókot lehelt a kézfejére. – Talán legközelebb – suttogta.

A kezét azonban nem engedte el. Még akkor is fogta a kezét, és a hüvelykujjával finoman cirógatta a bőrét, amikor az özvegy megjelent a hintó ajtajában.

El akarják csábítani. Alig tudott gondolkodni – levegőt is alig tudott venni, de ezt azért tudta.  Pár perc, és örökre elválnak útjaik, és noha a férfi semmi mást nem tett, csak megcsókolta, Grace máris örökre megváltozott.

Az özvegy odalépett eléjük, és ha érdekelte is, hogy az útonálló a társalkodónőjét simogatja, nem tette szóvá. Ehelyett feléje nyújtott egy kisebb tárgyat.

– Legyen szíves – könyörgött –, vegye el.

A férfi elengedte Grace kezét, ujjaival még egyszer lassan végigsimított a bőrén, és ahogy előrenyújtotta karját, Grace észrevette, hogy az özvegynél egy miniatűr van. Az apró festmény a rég elhunyt másodszülött fiát ábrázolta.

Grace jól ismerte ezt a miniatűrt. Az özvegy mindenhova magával vitte.

– Ismeri ezt az embert? – suttogta az özvegy.

Az útonálló ránézett a pici képre, és megrázta a fejét.

– Nézze meg közelebbről!

A férfi azonban ismét megrázta a fejét, és megpróbálta visszaadni az özvegynek.

– Bizonyára ér valamennyit – jegyezte meg az egyik társa.

A férfi megrázta a fejét, és vizslatva nézte az özvegy arcát.

– Számomra ez sosem lesz akkora érték, mint önnek.

– Ne! – kiáltott fel az özvegy, és még közelebb tartotta a férfihoz a képet. – Nézze meg! Könyörgök, nézze meg! A szeme. Az álla. A szája. Mind az öné.

Grace döbbenten kapott levegő után.

– Sajnálom – mondta az útonálló gyengéden. – Ön téved.

Az özvegyet azonban nem lehetett eltántorítani.

– A hangja is ugyanaz! – folytatta. – A hanghordozása, a humora. Ismerem! Úgy ismerem, mint a saját tenyeremet. A fiam volt. Az én fiam.

– Asszonyom – szólt közbe Grace, és anyáskodva átkarolta az idős hölgyet. Az özvegy a szokott körülmények között nem engedett volna meg ilyen fokú bizalmaskodást, de ma este az özvegy viselkedésében semmi megszokott nem volt. – Asszonyom, sötét van. Az úr álarcot visel. Nem lehet a fia.

– Persze, hogy nem a fiam – csattant fel az özvegy, és durván eltaszította magától Grace-t. A következő pillanatban megindult, és Grace-ben megállt az ütő, mert az összes férfi felemelte a fegyverét.

– Ne bántsák! – kiáltotta, de a kérés felesleges volt.  Az özvegy már megragadta az útonálló szabad kezét, és úgy szorongatta, mintha ő lenne az utolsó mentsvára.

– Ő a fiam – mondta, és remegő kézzel a férfi felé tartotta a miniatűrt. – A neve John Cavendish volt, huszonkilenc esztendővel ezelőtt halt meg. Barna haja volt és kék szeme, a vállán pedig egy anyajegy – erőlködve nyelt egyet, és a hangja suttogássá halkult. – Imádta a zenét, és nem ehetett epret. És emellett… emellett…

Az özvegy hangja megbicsaklott, de senki nem szólalt meg. A feszültséggel terhes levegő fojtogatóan vette körül őket, minden szempár az idős asszonyra meredt, míg az magához nem tért. A hangja alig volt több suttogásnál.

– Mindenkit meg tudott nevettetni – és ekkor, Grace sosem gondolta volna, hogy ilyet valaha is hallani fog tőle, az özvegy feléje fordulva azt mondta: – Még engem is.

Mintha megállt volna az idő. Tiszta, néma, súlyos pillanat volt. Senki sem beszélt. Grace abban sem volt biztos, hogy egyáltalán bárki is levegőt vett volna.

Az útonállóra nézett, a szájára, arra a kifejező, ellenállhatatlan szájra, és azonnal tudta, hogy valami nincs rendben. A férfi ajka kissé megnyílt, és ami még ennél is különösebb, nem mozdult. Most először a férfi szája mozdulatlan maradt, és Grace még a hold ezüstös fényében is látta, hogy az idegen halottsápadt lett.

– Ha bármit is jelent ez önnek – folytatta az özvegy csendes határozottsággal –, a Belgrave-kastélyban megtalál, várni fogom a látogatását.

És ekkor – Grace még soha ilyen hajlottnak és reszketegnek nem látta, az asszony megfordult, még mindig a miniatűrt markolva, és visszamászott a hintóba.

Grace nem moccant, fogalma sem volt, mit tegyen. Már nem érezte magát veszélyben – bármilyen furcsának is tűnt, hiszen három pisztolycső még mindig rá szegeződött, míg az útonállóé, az ő útonállójáé, ott lógott a férfi zsibbadt kezében. De hiszen csak egyetlen gyűrűt nyújtottak át – nyilván nem valami nagy zsákmány egy tapasztalt rablóbandának, és Grace úgy érezte, engedély nélkül nem szállhat be a hintóba.

Megköszörülte a torkát.

– Uram? – kérdezte végül, mert nem tudta, hogyan szólíthatná meg.

– A nevem nem Cavendish – mondta a férfi halkan, hogy csak Grace hallhatta. – De valamikor az volt.

Grace döbbenten kapta fel a tekintetét.

És ekkor a férfi merev tartással, de fürge mozdulattal felpattant a lovára, és azt dörögte: – Itt végeztünk!

És Grace csak bámulta a tovalovagló férfi hátát.

Második fejezet

Jó pár órával később Grace az özvegy hálókamrája előtt a folyosón, egy széken ücsörgött. Végtelenül fáradt volt, és mindennél jobban szeretett volna bemászni a saját ágyába, ahol persze – ezt tudta jól – csak forgolódna, dobálná magát, és sehogy sem jönne álom a szemére, kimerültsége ellenére sem. Az özvegy azonban annyira feldúlt volt, és ezért olyan sokszor csengetett, hogy Grace végül feladta, és inkább az ajtóhoz húzta a széket. Az utóbbi egy órában hozott az özvegynek (aki nem volt hajlandó elhagyni az ágyat) egy levélgyűjteményt, melyet eddig egy lezárt fiók mélyén őrizgetett, egy pohár meleg tejet; egy pohár brandyt; egy másik miniatűrt rég halott fiáról, Johnról; egy zsebkendőt, amely nyilvánvalóan szentimentális értéket hordozott; még egy pohár brandyt ahelyett, amit az özvegy levert, amikor idegesen arra utasította Grace-t, hogy hozza oda neki a zsebkendőt.

Körülbelül tíz perc telt el a legutóbbi hívás óta. Tíz perce ül ölbe tett kézzel a széken, várakozva, és csak töpreng és töpreng…

Az útonállón.

A csókján.

Thomason, Wyndham jelenlegi hercegén. Akit Grace a barátjának tart.

Az özvegy rég elhunyt másodszülött fián, és a férfin, aki szemmel láthatóan az ő arcvonásait viseli. És a nevét.

A nevét. Grace hosszan, szaggatottan szívta be a levegőt. A nevét.

Édes isten!

Ezt nem árulta el az özvegynek. Mozdulatlanul állt az út közepén, figyelte, ahogy az útonálló elvágtat a félhold fényében. És akkor végre, amikor úgy érezte, a lábai megint képesek mozogni, rászánta magát, hogy elinduljon haza. Ki kellett oldani az inas kötelékeit, a kocsist el kellett látni, és ami az özvegyet illeti, az asszonyt annyira felkavarták a történtek, hogy arra sem telt az erejéből, hogy suttogva tiltakozzon, amikor Grace besegítette a megsérült kocsist mellé az ülésre.

Ezután felült az inassal a bakra, és elindultak haza. Grace-nek nem volt túl sok tapasztalata a gyeplővel, de valahogy elboldogult.

Mert boldogulnia kellett. Senki nem volt, aki megtegye helyette. De legalább ebben jó volt.

A boldogulásban. A megoldáskeresésben.

Hazaértek, keresett valakit, aki ellátja a kocsist, aztán ő maga látta el az özvegyet, és mindeközben töprengett…

Ki ez a férfi?

Az útonálló. Azt mondta, hogy régen Cavendish volt a neve. Lehetséges, hogy az özvegy unokája? Azt hallotta, hogy John Cavendish lezáratlan ügyek nélkül halt meg, de nem ő lenne az első ifjú nemes, aki törvénytelen gyermekeket hagy maga után szerte az országban.

Leszámítva azt, hogy a férfi neve Cavendish. Pontosabban Cavendish volt. Ami azt jelenti…

Grace szédülten rázta meg a fejét. Annyira fáradt volt, hogy alig tudott gondolkodni, mégis mintha másra sem lett volna képes. Mit jelent az, hogy az útonálló neve Cavendish? Egy törvénytelen gyermek megkaphatja az apja nevét?

Fogalma sem volt. Még soha az életben nem találkozott fattyúval, legalábbis nemesi származásúval nem. De ismert olyanokat, akik megváltoztatták a nevüket. A plébános fia rokonokhoz került fiatal korában, és a legutóbb, amikor visszajött látogatóba, egy teljesen más vezetéknéven mutatkozott be. Szóval minden bizonnyal egy törvénytelen gyermek olyan nevet használhat, amilyet csak akar. Még akkor is, ha ez nem törvényes, egy útonálló miért is foglalkozna ilyen apróságokkal, nem igaz?

Grace megérintette az ajkát, megpróbált úgy tenni, mintha nem tetszene neki az, hogy az emlék hatására izgalmában borzongás fut végig rajta. A férfi megcsókolta. Ez volt Grace első csókja, és azt sem tudta, ki ez az ember.

Ismerte az illatát, a teste melegét, még az ajkai bársonyos puhaságát is, de nem ismerte a nevét.

Legalábbis nem a teljes nevét.

– Grace! Grace!

Grace feltápászkodott. Korábban résnyire nyitva hagyta az ajtót, hogy jobban hallhassa az özvegyet, és bizony, megint a nevét kiáltotta. Az özvegy minden bizonnyal még mindig feldúlt – csak ritkán használta Grace keresztnevét. Nehezebb volt parancsoló hangsúllyal kiejteni, mint azt, hogy Miss Eversleigh.

Grace besietett a szobába, próbálta elrejteni fáradtságát és neheztelését, amikor megkérdezte: – Segíthetek valamiben?

Az özvegy felült az ágyban – bár nem teljesen. Inkább hevert, és csak a fejét emelte meg a párnákkal. Grace úgy vélte, ez rettenetesen kényelmetlen lehet, de a legutóbb, amikor megpróbálta megigazítani az özvegyet, az majdhogynem leharapta érte a fejét.

– Hol volt?

Grace úgy gondolta, a kérdésre nem kell válaszolnia, ennek ellenére azt mondta: – Csak itt kint az ajtaja előtt, asszonyom.

– Ide kell hoznia nekem valamit – közölte az özvegy, és inkább elgyötörtnek hangzott, semmint zsarnokinak.

– Mit óhajt, kegyelmes asszony?

– John portréját.

Grace értetlenül bámulta az idős asszonyt.

– Ne ácsorogjon itt! – ordított rá az özvegy.

– De asszonyom – tiltakozott Grace hátraszökkenve –, már behoztam mind a három miniatűrt, és…

– Nem, nem, nem – kiáltotta az özvegy, és a fejét ide-oda dobálta a párnákon. – A portrét akarom. A galériából.

– A portrét – visszhangozta Grace, mert már hajnali fél háromra járt, és talán a kimerültségtől már eltompult, de mintha azt hallotta volna, arra kérik, hogy emeljen le egy életnagyságú portrét a falról, és cipelje fel kétemeletnyit az özvegy hálófülkéjébe.

– Tudja, melyik az – mondta az özvegy. – A fa mellett áll, és csillog a szeme.

Grace nagyot pislogott, megpróbálta felfogni, amit hall.

– Úgy gondolom, csak egy ilyen van.

– Igen – mondta az özvegy, sürgető hangja megbicsaklott. – Csillog a szeme.

– Azt óhajtja, hogy hozzam fel ide…

– Nincs másik hálófülkém – csattant fel az özvegy.

– Rendben van. – Grace nagyot nyelt. Egek ura, hogy fogja ezt véghez vinni? – El fog tartani egy kis ideig.

– Csak húzzon oda egy széket, és szedje le azt az istenverte képet. Nem kell…

Grace odasietett mellé, mert az özvegyet heves köhögő roham kapta el.

– Asszonyom! Asszonyom! – mondta, és átkarolta, hogy ülő helyzetbe segítse. – Kérem, asszonyom. Próbáljon nyugton feküdni. Még a végén kárt tesz magában.

Az özvegy köhögött még párat, ivott egy kortyot a meleg tejből, majd káromkodott, és inkább a brandyért nyúlt. Az egész poharat kiitta.

– Magában fogok kárt tenni – mordult fel a nő, és visszacsapta a poharat az éjjeliszekrényre –, ha nem hozza ide nekem azt a portrét.

Grace nyelt egyet, és bólintott.

– Ahogy óhajtja, asszonyom. – Kisietett, és amint eltűnt az özvegy látóteréből, nekiroskadt a falnak.

Az este olyan kellemesen indult. És most nézzenek rá. Fegyvert tartottak a fejéhez, megcsókolta egy férfi, akinek bizonyára a következő találkozása az akasztófával lesz, most meg az özvegy azt akarja, hogy küzdjön meg egy életnagyságú portréval a galériában.

Hajnali fél háromkor.

– Egész biztosan nem fizet nekem eleget – dünnyögte Grace az orra alatt, ahogy elindult lefelé a lépcsőn. – Nincs a világon annyi pénz…

– Grace!

Megtorpant, majdnem leesett a legalsó lépcsőről. Erős kezek markolták meg azonnal a felkarját, hogy megtámasszák. Felnézett, pedig tudta, ki szólította meg. Thomas Cavendish, az özvegy unokája. Aki egyben Wyndham hercege, és így minden kétséget kizáróan a környék leghatalmasabb embere. Szinte olyan gyakran időzött Londonban, mint itt, de Grace az alatt az öt év alatt, hogy az özvegy társalkodónőjeként dolgozik, egész jól megismerte a férfit.

Barátok voltak. Szokatlan és teljességgel váratlan helyzet volt, tekintve a rangjuk közötti különbséget, de barátok lettek.

– Kegyelmes uram – mondta Grace, habár a férfi már rég arra utasította, hogy a keresztnevén szólítsa, amikor Belgrave-ben tartózkodnak. Fáradtan bólintott, amikor a férfi hátralépett, és visszavette a kezét. Túl későre járt ahhoz, hogy Grace címeket és megszólításokat mérlegeljen.

– Mi az ördögöt művel idekint? – kérdezte a férfi. – Biztosan elmúlt már két óra!

– Már három is, ami azt illeti – helyesbített Grace szórakozottan. De a következő pillanatban: te jó, ég, Thomas!

Hirtelen teljesen éber lett. Mit kellene mondania neki? Mondjon-e bármit is? Azt semmiképp nem titkolhatják el, hogy útonállók támadták meg őket, de abban nem volt egészen biztos, hogy azt felfedheti, talán van egy unokatestvére, aki a vidéken barangol, és a környékbeli urakat fosztja meg az értékeiktől.

Mert mindent egybevéve elképzelhető, hogy nem is a rokona. És természetesen nem sok értelme van szükségtelenül aggodalmat okozni neki.

– Grace?

Grace megrázta a fejét.

– Elnézést, mit mondott?

– Miért kóborol a folyosón?

– A nagyanyja nem érzi jól magát – válaszolta, majd ezután, mivel kétségbeesetten szeretett volna témát váltani, hozzátette: – Ön igen későn érkezett haza.

– Dolgom akadt Stamfordban – érkezett a kurta válasz.

A szeretőjénél. Ha másról lett volna szó, nem lett volna ennyire homályos a válasz. Habár különös, hogy itthon van. Általában ott szokta tölteni az éjszakát. Grace tisztességes származása ellenére szolgálni jött Belgrave-be, és így hozzá is eljutottak a pletykák. Ha a herceg egész éjszakára kimaradt, általában arról ő is tudomást szerzett.

– Izgalmas esténk volt – mondta Grace. A férfi várakozva nézett rá. Grace elbizonytalanodott, majd… Nos, jobb, ha inkább elmondja. – Útonállók tartóztattak fel minket.

Thomas azonnal kihúzta magát.

– Szent ég! – kiáltott fel. – És nem esett baja, Grace? Nagyanyám jól van?

– Egyikünket sem érte bántódás – nyugtatta meg Grace –, habár a kocsisunk fején csúnya púp nőtt. Vettem a bátorságot, és három szabadnapot ígértem neki a lábadozásra.

– Természetesen. – A férfi lehunyta a szemét egy röpke pillanatra, mintha gyötörné valami. – Kérem, fogadja el a bocsánatkérésemet – mondta. – Ragaszkodnom kellett volna ahhoz, hogy egy lovas kísérőt kapjanak.

– Ne butáskodjon. Nem az ön hibája. Ki gondolta volna… – hirtelen elhallgatott, mert valóban, semmi értelme nem volt mást hibáztatni. – Nem esett bajunk – ismételte. – Csak ez számít.

A férfi felsóhajtott.

– És mit vittek el?

Grace nagyot nyelt. Nyilván nem árulhatja el, hogy csak egy gyűrűt loptak el. Thomas nem ostoba, érdekelni fogja, hogy miért. Grace arcára erőltetett mosoly ült, úgy döntött, a legbölcsebb, ha homályosan fogalmaz.

– Nem sok mindent – válaszolta. – Tőlem semmit. Feltételezem, messziről látszott, hogy nem vagyok vagyonos hölgy.

– A nagyanyám végtelenül dühös lehetett.

– Egy kissé feldúlta az eset – próbált Grace kitérni a további válasz elől.

– Nagyanyám a smaragdokat viselte, nemde? – rázta meg a fejét. – Nevetséges, hogy a vén róka mennyire ragaszkodik azokhoz a kövekhez.

Grace inkább nem feddte meg a herceget azért, hogy így jellemzi a nagyanyját.

– Ami azt illeti, megtartotta a smaragdokat. Elrejtette az üléspárna alá.

Thomast lenyűgözte a válasz.

– Valóban?

– Pontosabban én – helyesbített Grace, bár nem szívesen osztozott a dicsőségben. – Hozzám hajította, mielőtt feltépték volna az ajtót.

A férfi arcán mosoly suhant át, majd rövid, de kínos hallgatás után így szólt: – Nem válaszolt, hogy miért van ébren ilyen késői órán. Hiszen ön is megérdemli a pihenést.

– Én, ööö… – nyilvánvalóan nem kerülheti el, hogy megmondja. Ha másért nem is, azért mindenképp, mert másnap úgyis észrevenné a hatalmas ürességet a galéria falán. – A nagyanyjának volt egy különös kérése.

– Minden kérése különös – vágta rá a herceg.

– Nem, ez most… nos… – Grace kétségbeesetten kapta az emelet irányába a tekintetét. Hogy juthatott az élete idáig? – Nem feltételezem, hogy szeretne segíteni kihozni egy festményt a galériából.

– Egy festményt?

Grace bólintott.

– A galériából?

Grace ismét bólintott.

– Én pedig nem feltételezem, hogy az egyik közepes méretű, szögletes képet kérte.

– A gyümölcstálas csendéletre gondol?

A férfi bólintott.

– Nem – és amikor Thomas erre nem mondott semmit, hozzátette: – Az ön nagybátyja portréját akarja.

– Melyikét?

– Johnét.

A herceg bólintott, halványan elmosolyodott, de nem jókedvében.

– Mindig is ő volt a kedvence.

– De ön nem ismerte – mondta Grace, mert a férfi hangsúlyából úgy tűnt, mintha tanúja lett volna a nagyanyja részrehajlásának.

– Nem, természetesen nem. Még azelőtt meghalt, hogy megszülettem volna, de az apám beszélt róla.

A férfi arckifejezéséből egyértelmű volt, hogy a kérdést nem óhajtja tovább feszegetni. Grace-nek semmi más nem jutott az eszébe, amit mondhatna, ezért csak állt ott, és várta, hogy a herceg összeszedje a gondolatait.

Szemmel láthatóan ez sikerült is, mert a férfi feléje fordult, és megkérdezte: – Az a portré véletlenül nem életnagyságú?

Grace lelki szemeivel látta magát, ahogy kínlódva próbálja leemelni a falról.

– Attól tartok, de igen.

Egy pillanatig úgy tűnt, hogy a férfi mindjárt a galéria felé fordul, de nem. Az álla megfeszült, és megint tetőtől talpig a kérlelhetetlen herceg volt.

– Nem – jelentette ki. – Ma éjjel nem fogja bevinni neki a képet. Ha azt az átkozott festményt a szobájába akarja vitetni, akkor reggel megkérheti az egyik inast.

Grace legszívesebben elmosolyodott volna, hogy a herceg védeni próbálja, de mostanra már túlságosan elfáradt. Ráadásul azt már rég megtanulta, hogy az özveggyel kapcsolatban a legjobb, ha a legkisebb ellenállást követi.

– Biztosíthatom, mindennél jobban szeretnék ebben a minutumban nyugovóra térni, de könnyebb, ha inkább a kedvére teszek.

– Ez cseppet sincs így – mondta a férfi ellentmondást nem tűrően, majd választ sem várva sarkon fordult, és elindult felfelé a lépcsőn. Grace egy pillanatig csak követte a szemével, majd vállat vont, és elindult a galéria felé. Csak nem olyan nehéz leemelni egy festményt a falról, nemde?

Ám alig tett meg tíz lépést, hallotta, hogy Thomas a nevét kiáltja.

Felsóhajtott, megtorpant. Okosabb is lehetett volna. A férfi épp olyan makacs, mint a nagyanyja, nem mintha Thomas értékelné az összehasonlítást.

Megfordult, majd szapora léptekkel folytatta az útját, de hallotta, hogy a férfi megint a nevét kiáltja.

– Itt vagyok – mondta ingerülten. – Az ég szerelmére, felveri az egész házat.

A férfi a szemét forgatta.

– Ne mondja, hogy egyedül akart azért a festményért menni!

– Ha nem teszem, akkor a nagyanyja egész éjjel csengetni fog, és egy szemhunyásnyit sem fogok aludni.

Thomas szeme résnyire szűkült.

– Csak figyeljen.

– Mit figyeljek? – kérdezte Grace zavartan.

– Ahogy leszedem a csengőzsinórt – érkezett a válasz, majd a férfi újult eltökéltséggel megindult felfelé.

– Leszedi… Thomas! – A férfi után szaladt, de természetesen nem tudta tartani az iramot. – Thomas, ezt nem teheti!

A herceg megfordult. Sőt vigyorgott, amit Grace kissé ijesztőnek talált.

– Ez az én házam – mondta. – Bármit megtehetek, amit csak akarok.

És mialatt Grace kimerült aggyal a hallottakat emésztette, a férfi végigsietett a folyosón, be a nagyanyja szobájába.

– Mégis… – hallatszott a férfi haragos kérdése –, mit képzel, mit művel?

Grace kifújta a levegőt, a férfi után sietett, és épp akkor lépett be a szobába, amikor Thomas a következőt mondta:

– Magasságos ég, jól van?

– Hol van Miss Eversleigh? – kérdezte az özvegy, és a tekintete ide-oda cikázott a szobában.

– Itt vagyok – nyugtatta meg Grace, és odasietett az ágyhoz.

– Sikerült? Hol a festmény? Látni akarom a fiam.

– Asszonyom – próbált Grace magyarázkodni. Előrébb lépett, maga sem tudta, miért. Ha az özvegy elkezd beszélni az útonállóról, és hogy mennyire hasonlított a kedvenc fiához, úgysem akadályozhatja meg benne.

Ennek ellenére a közelség legalább azt a látszatot keltette, hogy talán megakadályozhat egy katasztrófát.

– Asszonyom – ismételte halkan, gyengéden. Sokatmondóan nézett az özvegy szemébe.

– Reggel utasíthatja az egyik inast, hogy vegye le a képet – mondta Thomas, de most egy leheletnyivel kevésbé volt ellentmondást nem tűrő, mint az imént –, de nem engedem, hogy Miss Eversleigh efféle kétkezi munkát végezzen, és végképp nem az éjszaka kellős közepén.

– Szükségem van a festményre, Thomas – mondta az özvegy, és Grace kis híján odanyúlt, hogy megfogja a kezét. Az asszony hangjából sütött a fájdalom. És mintha hirtelen megöregedett volna. És végképp nem tűnt önmagának, amikor azt mondta: – Kérlek.

Grace Thomasra pillantott. A férfi mintha feszengett volna.

– Majd holnap – mondta. – Ez lesz az első dolgunk, ha óhajtja.

– De…

– Nem – szakította félbe nagyanyját. – Sajnálom, hogy ma este útonállók támadták meg, és természetesen minden szükségeset megteszek, persze észszerű keretek közt, ami a kényelmét és egészségét szolgálja, de ebbe nem tartoznak bele szeszélyes és rosszul időzített kérések. Ugye ért engem?

Olyan hosszan bámultak egymásra, hogy Grace legszívesebb fészkelődni kezdett volna. Majd Thomas szigorúan így szólt: – Grace, térjen nyugovóra!

Nem fordult hátra.

Grace egy pillanatig még nem moccant, maga sem tudta, hogy mire várt – talán arra, hogy az özvegy tiltakozni fog? Villám sújt le az ablak előtt? Amikor egyik sem történt meg, úgy döntött, úgysem tehet ennél többet aznap éjjel, ezért távozott a szobából. Ahogy lassan sétált a folyosón, hallotta, ahogy Thomas és az özvegy vitatkoznak – nem haragosan, nem szenvedélyesen. De persze ezt nem is várta. A Cavendishok higgadt vérmérsékletűek voltak, előbb támadnának fagyos és csípős megjegyzéssel, mint heves kiáltozással.

Grace lassan, szaggatottan fújta ki a levegőt. Ezt sosem fogja megszokni. Öt éve él Belgrave-ben, de ez a neheztelés Thomas és a nagyanyja között még mindig megrázta.

És ami a legrosszabb: még oka sem volt! Egyszer meg merészelte kérdezni Thomast, miért vetik meg ennyire egymást. A férfi csak megvonta a vállát, és azt válaszolta, ez mindig is így volt. Azt mondta, az özvegy sosem szívelhette Thomas apját, aki viszont a saját fiát gyűlölte, és ő maga remekül eléldegélt volna kettejük nélkül.

Grace ezt döbbenettel fogadta. Egészen addig azt hitte, hogy a családtagok szeretni szokták egymást. Az ő családja ilyen volt. Az anyja, az apja… Lehunyta a szemét, a könnyeivel küzdött. Milyen érzelgős lett hirtelen. Vagy talán csak fáradt. Rég nem sírt a szülei miatt. Hiányoztak neki – mindig is hiányozni fognak. De az a nagy, tátongó seb, amit a haláluk ütött a szívén, már behegedt.

És most… nos, Grace új helyet talált a világban. Nem olyat, amilyenre vágyott, és nem is olyat, amilyet a szülei terveztek neki, de kapott ételt és ruhát, sőt időről időre lehetősége volt a barátnőivel is találkozni.

Azonban néha, késő éjjel, ahogy az ágyában feküdt, annyira nehéz volt. Tudta, hogy nem lenne szabad hálátlannak lennie – az ég szerelmére, mégiscsak egy kastélyban él! De nem erre nevelték. Nem a szolgálatra, nem a keserűségre. Az édesapja vidéki úriember volt, az anyja a környékbeli közösség sokak által szeretett tagja. Szeretettel és sok nevetéssel nevelték fel, és időnként, ahogy este a tűznél ültek, az apja felsóhajtott, és azt mondta, Grace kénytelen lesz hajadon maradni, mert egészen biztosan nincs a megyében olyan férfi, aki elég derék lenne a lánya számára.

Ezen Grace mindig nevetett, és azt mondta: – És mi a helyzet Anglia többi részével?

– Ott sincs!

– És Franciaországban?

– Az ég irgalmazzon!

– Amerikában?

– Meg akarod ölni az édesanyád, gyermek? Tudod, hogy tengeribeteg lesz már a vízpart látványától is.

És valahol mindannyian tudták, hogy Grace itt Lincolnshire-ben talál majd magának férjet, és az utca végén fog lakni, vagy legalábbis rövid lovaglásnyira, és boldog lesz. Megtalálja, amit a szülei is megtaláltak, mert senki sem várta el tőle, hogy ne szerelemből házasodjon. Gyerekei lesznek, az otthonát betölti majd a nevetés.

Akkoriban a világ legszerencsésebb leányának tartotta magát.

De a láz, amely lesújtott az Eversleigh-házra, kegyetlen volt, és mire elvonult, Grace árvaságra jutott. Tizenhét évesen aligha maradhatott egyedül, és valóban, senki sem tudta, mihez kezdhetnének vele, mindaddig, míg az apja ügyeit le nem zárták, és a végrendeletet fel nem olvasták.

Grace keserűen felnevetett, ahogy levetette gyűrött ruháját, és lefekvéshez készülődött. Az apja utasításai csak tovább rontották a helyzetet. Adósságaik voltak, nem túl sok, de épp elég ahhoz, hogy Grace-re terhet rójon. Úgy tűnt, a szülei mindig egy leheletnyivel többet költöttek, mint amit megengedhettek volna maguknak, valószínűleg abban a reményben, hogy a szeretet és a boldogság átsegíti őket a nehézségeken.

És ez így is volt. A szeretet és a boldogság legyőzött minden akadályt, amellyel az Eversleigh család szembesült.

Kivéve a halált.

Sillsby – Grace igazi otthona – hitbizomány volt. Grace tudott erről, de azt nem sejtette, hogy unokafivére, Miles, milyen sürgősnek érzi majd, hogy beköltözzön. Sem azt, hogy még mindig nőtlen. Sem azt, hogy amikor a férfi odaszorította a falhoz, és az ajkát az ő ajkának préselte, akkor neki engedelmeskednie kellett volna, hovatovább megköszönnie annak a varangynak ezt a nagylelkű és jó szándékú közeledést.

Ehelyett Grace a könyökét a férfi bordái közé mélyesztette, és a térdével pedig…

Nos, elég annyi, hogy Miles ezek után már nem kedvelte annyira. Az egész rettenetből ez volt az egyetlen mozzanat, amin mosolyogni tudott.

Milest annyira feldühítette a visszautasítás, hogy a lányt azonnal kipenderítette. Grace-nek semmije sem maradt. Se otthona, se pénze, se rokonai (Milest nem volt hajlandó annak tekinteni).

És ekkor felbukkant az özvegy.

Grace keserű helyzetének híre bizonyára gyorsan terjedt a környéken. Az özvegy bevonult, mint egy fagyos istennő, és magával cipelte. Nem mintha Grace azzal áltatta volna magát, hogy vendégként fogják kényeztetni. Az özvegy teljes kísérettel érkezett, addig meredt Milesra, míg az zavartan fészkelődni nem kezdett (szó szerint – ez volt Grace számára az egyetlen élvezetes pillanat), majd a lány felé fordulva kijelentette: – Mostantól a társalkodónőm.

Grace-nek esélye sem volt elfogadni vagy visszautasítani, az özvegy már sarkon is fordult, és távozott. Ez csak megerősítette mindazt, amit mindannyian tudtak: hogy Grace-nek kezdettől fogva nem volt beleszólása semmibe.

Ez öt éve történt. Grace most egy kastélyban élt, finom ételeket evett, és a ruhái, ha nem is a legújabb divatot követték, de gondos kezek készítették, és igazán csinosak voltak. (Az özvegy, ha más nem is, legalább fukar nem volt.)

Alig néhány mérföldre lakott onnan, ahol felnőtt, és mivel a legtöbb barátnője még mindig a környéken lakott, bizonyos rendszerességgel láthatta őket – a faluban, a templomban, a délutáni vizitelések alkalmával. És noha nem volt saját családja, legalább nem kényszerítették Mileshoz.

Ám bármennyire is értékelte mindazt, amit az özvegy tett érte, ő többre vágyott.

Vagy talán nem is többre. Talán inkább csak másra.

Nem túl valószínű, gondolta, ahogy bezuhant az ágyba. A hozzá hasonló származású nők csak a munkába állás vagy a házasság között választhattak. Ami az ő esetében munkába állást jelentett. A lincolnshire-i férfiak túlságosan is tartottak az özvegytől, hogy megkíséreljenek Grace-hez közeledni. Köztudott volt, hogy Augusta Cavendish nem óhajtott új társalkodónőt betanítani.

Az még inkább köztudott volt, hogy Grace-nek egy  fityingje sincs.

Lehunyta a szemét, megpróbált arra gondolni, hogy a legjobb minőségű ágynemű közé bújhat, és a gyertya, amit épp az imént fújt el, tiszta méhviaszból készült. Minden testi kényelmet megkapott…

De amit ő szeretett volna…

Nem igazán számított, hogy mit szeretne. Ez volt az utolsó gondolata, mielőtt végre elaludt.

És az útonállóról álmodott.

Harmadik fejezet

Öt mérfölddel messzebb, egy kis vendégfogadóban, egy férfi üldögélt a szobájában, egyedül, egy üveg drága francia brandy, egy üres pohár, egy nagyon kis ládányi ruha és egy női gyűrű társaságában.

A neve Jack Audley; korábban őfelsége hadseregének John Audley kapitánya, még korábban John Audley Butlersbridge-ből, az írországi Cavan megyéből; azelőtt pedig Jack Cavendish-Audley ugyanonnan, és még korábban – és ennél távolabb már nem is mehetnénk az időben, mivel az volt a keresztelésének napja: John Augustus Cavendish.

A miniatűr semmit sem jelentett a számára. Az éjszaka sötétjében alig látta, és különben is, még sosem találkozott olyan portréfestővel, aki egy ember igazi személyiségét meg tudta volna ragadni egy ilyen aprócska festményen.

De a gyűrű…

Bizonytalan kézzel még egy adag italt töltött magának.

Akkor nem nézte meg a gyűrűt alaposabban, amikor elvette az idős hölgy kezéből. Ám most, bérelt szobájának magányában igen. És velejéig megrázta, amit látott.

Ezt a gyűrűt már látta. A saját ujján.

Az övé természetesen a férfiváltozat, de a mintázat azonos vele. Egy elcsavarodó virág és egy apró, cirkalmas D. Sosem tudta, mit jelent, és mivel azt mondták neki, hogy az apja neve John Augustus Cavendish volt, semmi sem magyarázta meg a nagy D betűt.

Még mindig nem tudta, mire utal a D, de tudta, hogy az idős hölgy igen. És akárhányszor próbálta magát meggyőzni, hogy ez puszta véletlen egybeesés, tudta jól azt is, hogy ezen az estén ott, a kihalt lincolnshire-i úton a nagyanyjával találkozott.

Szentséges isten.

Megint lepillantott a gyűrűre. Kitette az asztalra, a mintázat pislogott a gyertya fényében. A következő pillanatban Jack elfordította a saját gyűrűjét, és lehúzta. Nem is emlékezett már, mikor volt az ujja utoljára csupaszon. A nagynénje mindig ragaszkodott ahhoz, hogy az ifjú magánál tartsa az ékszert – ez az egyetlen emlékük maradt az apja után.

Azt mesélték, hogy az anyja ezt szorongatta remegő ujjai között, amikor kihúzták az Ír-tenger fagyos vizéből.

Jack lassan maga elé tartotta a gyűrűt, és óvatosan a testvére mellé helyezte. Ajkát kissé összepréselte, ahogy szemügyre vette a két ékszert. Mit is gondolt? Hogy amikor a kettőt egymás mellé helyezi, azt látja majd, hogy igazából nagyon is különböznek?

Keveset tudott az apjáról. A nevét – természetesen, és hogy egy tehetős angol család legkisebb fia volt. A nagynénje csak kétszer találkozott vele, akkor az volt a benyomása, hogy a férfi valamennyire eltávolodott a rokonaitól. Apja csak nevetve beszélt róluk, úgy, ahogy az ember  akkor szokott, amikor nem óhajt semmi érdemlegeset mondani.

Nem volt sok pénze, legalábbis a nagynénje így feltételezte. Finom, bár kopottas ruhákat viselt, és annyit sejteni lehetett, hogy már hónapok óta vándorolt az ír vidéken. Azt mondta, hogy egy régi iskolatársa esküvőjére jött látogatóba, és annyira tetszett neki minden, hogy itt ragadt. A nagynénje nem látta okát, hogy kételkedjen a szavaiban.

Összességében Jack a következőt tudta: John Augustus Cavendish jó családba született angol úriember volt, aki Írországba utazott, beleszeretett Louise Galbraithbe, elvette feleségül, majd meghalt, amikor az őket Angliába szállító hajó elsüllyedt Írország partjainál. Louise a partra sodródott, a teste tele volt zúzódással, remegett, de élt. Ez több mint egy hónappal az előtt történt, mikor észrevették, hogy állapotos.

De gyenge volt, belerokkant a gyászba, és a nővére – aki Jacket a saját fiaként nevelte fel – azt mondta, inkább az érte őket meglepetésként, hogy Louise egyáltalán túlélte a terhességet, nem pedig az, hogy a szülésbe végül belehalt.

És ez nagyjából összefoglalta mindazt, amit Jack a szülei életéről tudott. Időnként eszébe jutottak a szülei, eltöprengett, kik lehettek, és kitől örökölhette derűs természetét, de igazság szerint ennél több után sosem sóvárgott. Kétnapos korában került William és Mary Audleyhoz, és ha jobban szerették is a saját gyerekeiket, ezt vele sosem éreztették. Jack így tulajdonképp egy vidéki földesúr fiaként nőtt fel, és két fivérével és egy lánytestvérével, továbbá húszhektárnyi lovaglásra, futkározásra és ugrándozásra alkalmas legelővel mindene megvolt, amit egy fiatal fiúcska csak kívánhat.

Gyönyörűséges gyerekkora volt. Szinte tökéletes. Ha most nem is azt az életet élte, amire készült, ha néha az ágyban hevert, és azon gondolkodott, hogy az ördögbe jutott oda, hogy az éjszaka közepén hintókat rabol ki, legalább tudta, hogy az ide vezető utat a saját döntései, a saját hibái kövezték ki.

És az idő nagy részében boldognak érezte magát. Alapvetően jó kedélyű volt, és valljuk be, sokkal rosszabbat is tehetett volna, mint hogy Robin Hoodot játszik a brit királyi erdőkben. Legalább azt érezte, hogy van valami életcélja. Miután elbúcsúzott a hadseregtől, nem tudta, mihez kezdjen magával. Nem akaródzott visszatérni a katonaélethez, de mégis, ezenkívül mihez értett? Úgy tűnt, két dologban mester: úgy ülte meg a lovat, mintha nyeregbe született volna, és minden beszélgetést szellemesen és könnyedén meg tudott fordítani; még a legmogorvább embert is elbűvölte. E kettő ötvözeteként az útonállás tűnt a leginkább logikus választásnak.

Jack az első lopását Liverpoolban követte el, amikor látta, hogy egy suhanc egy félkarú hajdani katonába belerúg, akinek volt mersze pénzért könyörögni. Egy pint ugyancsak erős világos sörtől hajtva Jack egy sötét sarokig követte a nyikhajt, a szívének szegezte a fegyverét, és a tárcájával együtt sétált el.

A tárca tartalmát szétosztotta a Queens Way koldusai között, akiknek többsége korábban Anglia derék polgáraiért harcolt, akik viszont mostanra el is felejtették őket.

Nos, a tárca tartalmának kilencven százalékát osztotta szét. Hiszen neki is ennie kellett.

Ezután nem volt nehéz áttérni az útonállásra. Sokkal elegánsabb volt, mint a zsebtolvajélet. És tagadhatatlanul sokkal könnyebb eltűnni lóháton.

Ez volt tehát az élete. Ebből élt. Ha visszament volna Írországba, valószínűleg már rég megnősült volna, egyetlen nővel aludna egyazon ágyban, ugyanabban a házban. Az életét Cavan megye jelentené, és a világa sokkal, de sokkal kisebb lenne, mint ma.

Mindig is nyughatatlan lélek volt. Ezért nem ment vissza Írországba.

Újabb adag brandyt löttyintett a poharába. Száz oka is van, hogy miért nem ment vissza, de legalább ötven biztosan.

Kortyolt egyet, majd még egyet, majd addig ivott, míg annyira lerészegedett, hogy már képtelen volt hazudni magának.

Egyetlen oka volt, amiért nem ment vissza Írországba. Egyetlen oka, és négy ember, akiknek úgy érezte, képtelen a szemébe nézni.

Felállt a székről, odament az ablakhoz, és kinézett. Nem sok látnivaló akadt: egy kis pajta a lovaknak, dús lombú fa a túloldalon. A holdfényben áttetsző volt a levegő – reszketve fénylő és sűrű, olyan, amiben az ember kilépve elveszhet.

Komoran mosolygott. Nagy a kísértés. Mindig nagy a kísértés.

Tudta, hol található a Belgrave-kastély. Egy hete érkezett a vidékre, és ha valaki ennyi időt tölt Lincolnshire-ben, megtudja, hol helyezkednek el az úri házak, még akkor is, ha az illető nem tolvaj, aki meg akarja lopni az ott lakókat. Úgy gondolta, megnézi. Valószínűleg meg kellene néznie. Valakinek tartozott ezzel. A pokolba is, talán saját magának tartozott vele.

Eddig nem nagyon foglalkoztatta az apja… de egy kicsit mindig is érdekelte. Erre tessék, itt van.

Ki tudja, mikor keveredik megint Lincolnshire-be? Túlságosan is szerette a fejét ott a nyakán, hogy sokáig egy helyben vesztegeljen.

Nem akart az idős hölggyel beszélni. Nem akart bemutatkozni, magyarázkodni, sem úgy tenni, mintha más lenne, mint aki…

Háborús veterán.

Útonálló.

Bandita.

Idióta.

Egy alkalmanként szentimentális bolond, aki tudta, hogy a lágyszívű hölgyek, akik a sebesülteket ellátták, rosszul tudják: előfordul, hogy az ember nem térhet haza többet.

De szent isten, mit nem adna azért, ha csak egy pillantást vethetne a helyre.

Lehunyta a szemét. A családja visszafogadná. Épp ez volt benne a legrosszabb. A nagynénje átkarolná. Azt mondaná, hogy nem Jack hibája. Annyira megértő lenne.