Milyen kár, hogy ez a nagy ember ilyen neveletlen.

Talleyrand Napóleonról

*

Az ember nem hinné, mi minden történt Napóleon harcai alatt.

Dominique Fleuret, káplár az ötvenötödik
gyalogezredben

Első fejezet

1.

Úgy látszik, hiába minden rábeszélés, a grófné nem hajlandó sietni, pedig Párizsban a császár várakozik rá.

Marbot Félix{1} előrehajolt nyergében lova feje fölött, és az előtte elterülő sík vidéket nézegette. Tizennyolc éves volt, nyúlánk termetén jól szabott lovaglóruha feszült. A lemenő nap utolsó sugarai bearanyozták napbarnított arcát. Nem látszott nagyon vidámnak. Mindjárt beesteledik, pedig nem nagy öröm sivár országutakon tölteni az ilyen kora márciusi estéket.

Pár lépéssel előtte – feketén a sárguló alkonyatban – méltóságteljes lassúsággal gördült a hintó. A császár nem szereti a pontatlan embereket. Félix remélte, hogy nem őt, hanem úrnőjét fogja felelősségre vonni késésükért.

A lemenő nap irányába haladtak Kehl felé, és a Rajna kőhídján keresztül mai útjuk végállomására, Strasbourgba igyekeztek. Már egy órával előbb oda kellett volna érniük. De az erdei kovácsmester nagyon lassan mozgott, noha látszott rajta az igyekezet. Félix ugyan javasolta, hogy cseréljék ki a lovat, de a grófné nem hallgatott rá. A négy ló a császár ajándéka volt, és nem engedett más lovat fogni a kocsijába. Úgyhogy amikor Oriflamme patkója leesett, meg kellett állniuk és megvárni, míg a kovács megpatkolta a nemes állatot.

A kovács óriási fujtatókkal élesztette a már-már kialvó tüzet. Fia buzgón segédkezett neki; mind a ketten derékig meztelenek voltak, izmos, barna testükön patakokban csurgott a veríték.

Az úrnő kiszállt kocsijából. Ezt egyszer sem tette még meg, mióta úton voltak – természetesen az éjszakai pihenőket kivéve. Úgy látszott, érdekelte a kovács vidám fütyörészése és kalapácsának ütemes mozgása, amint az üllőn a patkót formálta. Vagy talán őt is megragadta a kis kovácsműhely vadregényes szépsége, a sötét erdő mélyén titokzatosan lobogó láng mellett a két sürgő-forgó küklopsz meg a tűz fényétől vörösen ragyogó nedves erdei út.

Legalábbis úgy látszott, mintha nagyon tetszenék neki a szép kép, és egészen elkedvetlenedett, amikor a kovács végre elkészült munkájával. Jutalmul egy Napóleon-aranyat csúsztatott a markába. A kovács bamba rémülettel nézett rá, fia pedig – homlokába húzva haját esetlenül hajolt meg előtte. Mozdulatában azonban mégis volt valami szépség. Vulcanus fia üdvözölhette így Thetist, amikor Achilles fegyverzetét kérte tőle.

Negyven percig vesztegeltek a kovácsműhelyben, és úrnője mégsem volt hajlandó kicsit gyorsabb iramban haladni. Félix meg sem próbálta erre rábeszélni. Kísérőnőjére, Marysiára bízta a dolgot. Megbízhatott benne, hogy kellően csábító színekkel fogja ecsetelni a terített asztal s a meleg szoba gyönyöreit.

Marysia gyakorlatias gondolkodású nő volt. Szerette a kényelmet, és nem örült, ha a szabadban kellett töltenie az éjszakát. Nem titkolta, hogy nagyon fél a rablók támadásától. Félix elmosolyodott, amikor eszébe jutott találkozásuk Münchenben az öreg Dommartin őrnaggyal.

Marysia aggódva kérdezte a vitéz katonát:

– Mit gondol, őrnagy úr, nem fognak megtámadni és elrabolni a zsiványok?

Az őrnagy szigorú arccal felelt:

– Semmi remény erre, asszonyom, semmi remény.

A mosoly elhalt ajkán, amikor előrelovagolt, hogy utolérje a hintót. Az ablakhoz érve lehajolt és benézett a kocsi zöld selyemmel bevont belsejébe. A kis ülésen – szemben a két nővel – három zöld bőrtáska hevert, mindegyiken arany W betű csillogott. A három közül egy nyitva volt, belsejét csipke szegélyezte.

Marysia megpillantva őt, alig észrevehetően intett a fejével, de Félix így is megértette, hogy most sem vihet jó hírt Joachimnak. A kocsis ugyanis állandóan elégedetlen volt. Ezekkel a lovakkal, amelyeket Canisy gróf maga válogatott ki a császári istállókból, másképp kellene bánni. De az úrnő hajthatatlan. Nem engedi, hogy hajszolja őket.

Félix megértve Marysia titkos jelét, a szomszédnője felé fordította tekintetét. Éles szeme egy pillanat alatt végigfutott a szép asszony alakján. Ott ült a sarokba húzódva, kis fején csipke főkötővel, mely alól kiszabadultak aranyszínű Titus-fürtjei. Sötét szemöldöke érdekes ellentétben állt fehér bőrével és kék szemével. Mereven ült, s látszott, hogy gondolatai másutt járnak. Igazán gyönyörű asszony, és azt mondják, nagyon okos is. Persze a császár ezerszámra válogathatott a legszebb és legokosabb nők közül, de Félix nagyon szégyellte volna megbízatását, ha azt hitte volna, hogy ez az ő gondjaira bízott utas se különb a többi nőnél, akikkel a császárnak dolga volt. Az első perctől kezdve tudta, hogy itt egészen különleges esetről van szó, mert különben a császár nem beszélte volna meg vele személyesen és olyan pontosan az utazás részleteit, mintha valami fontos haditervről lenne szó. És ha mindjárt nem is, később biztosan meggyőződött volna erről. Akkor, amikor Walewicében, átnyújtva a császár levelét, felemelkedett térdéről és először nézett Walewska Mária szemébe. Ebben a tengerkék mélységben nyoma sem volt mohóságnak, kapzsiságnak vagy kéjvágynak.

Azt beszélték róla, hogy hazájáért adja el magát. Sivár, kietlen hazájáért. Félix bátyja, Marcellin, sokat panaszkodott az eylaui hadjárat alatt a téli sártenger és a nyári homoksivatag miatt. A végtelen pusztákon csenevész fák tenyésznek, fehér falú házaikban a parasztok együtt laknak disznaikkal, s az életmódjuk se sokban különbözik ezekétől. Bort pedig sehol se lehet kapni.

Walewska Mária mégis azt remélte, hogy hazája egyszer visszakapja szabadságát. Rideg lelkek sivár képzelete szerint ez elegendő ok arra, hogy a szép asszony a trónokat romba döntő és országokat felszabadító császár karjába siessen, végigutazva egész Európán.

Walewska Mária kezében valami csillogott. Félix, anélkül hogy odanézett volna, tudta, hogy a császár gyémántokba foglalt miniatűr arcképét nézegeti, amelyet Isabey festett. Állandóan keblébe rejtve hordta, s az utazás hosszú, unalmas óráiban elmerült, odaadó tekintettel gyönyörködött benne. Aki ezt látta, igazán egy percig sem gondolhatott arra, hogy érdekből lett kedvese a világverő nagyúrnak.

Münchenben De Lespinasse más nézeten volt. Vitatkozásuk következményeképpen még most is sajog Félix jobb karja. Élete első párbaját a császár szeretőjéért vívta. Bolondos história. Az öreg Dommartin őrnagy idejekorán hírét vette a párbajnak. Az első összecsapás után ott termett, szétütötte kardjaikat, szörnyű káromkodások közepette összeszidta őket, mondván, hogy ha mindenáron verekedni akarnak, akad elég ellensége Franciaországnak, tessék azokkal végezni. Mérgesen rúgott egyet rajtuk, s utána nemsokára mindhárman együtt borozgattak München egyik kedélyes kocsmájában, mindaddig, míg csak Félixnek útra nem kellett kelnie azzal, aki mind ennek a galibának az okozója volt, de szerencsére mit sem sejtett az egészről.

A kocsi most lefelé haladt a dombon a rónaság felé. A gyér fenyők között, az erősödő félhomályban meg-megcsillant előttük a Rajna. Repeső örömmel várta a pillanatot, amikor átrobognak a kőhídon Kehl és Strasbourg között. A hídon túl már otthon lesz, a saját hazájában, és akkor már bizton remélheti, hogy küldetését sikerrel fejezi be.

Eszébe jutott az a téli nap – majdnem egy hónappal ezelőtt. Hogy egészen pontosak legyünk, 1808. február 5. volt, amikor egy császári lakáj kopogtatott édesanyja Faubourg Saint-Honoré-beli házának kapuján. Marcellint kereste sürgős paranccsal, hogy tüstént jelentkezzék a Tuileriákban Duroc marsallnál. Ez persze csak tévedés lehetett, hiszen Marcellin már egy hete elindult Spanyolország felé. Így hát Félix ment el a lakájjal a Tuileriákba, hogy megmagyarázza a dolgot.

Duroc a várószobában fogadta. A szoba közepén állt, lába alatt csoda szép szőnyeg pompázott, melynek tarka mintájában aranyméhek csillogtak. Meghallgatta Félix jelentését, s végül bosszúsan jegyezte meg, hogy ezért alaposan megmossa a vezérkari alkalmazottak fejét. Majd érdeklődve nézett végig Félixen, és megkérdezte, hány éves. A fiú megvallotta, hogy tizennyolc, szégyenében azonban a föld alá szeretett volna süllyedni. Itt állt a húsz ütközetet nyert, diadalmas hadvezér előtt, akin díszes, aranylevelekkel ékes uniformis és fehér selyemharisnya feszül, míg ő már kissé kinőtt, másodrendű ünneplő kék ruhájában sietett ide.

Mialatt Duroc érdeklődve vizsgálgatta a fiatalembert, egyszerre egészen váratlanul egy hang szólalt meg és nevét kiáltotta. Csak ekkor vette észre Félix, hogy a szobából nyíló sok ajtó közül az egyik félig nyitva van.

– Bocsánat – mondta Duroc –, a császár.

Mintha Félix nem ismerte volna meg rögtön a hangját! Mialatt Duroc belépett a másik szobába, egy pillanatra egészen kitárta az ajtót. Ez az idő elég volt arra, hogy Félix észrevehesse a szoba egyszerű bútorzatát. Az egyik sarokban álló asztalnál egy férfi ült és írt – valószínűleg a fáradhatatlan Méneval –, a szoba közepén óriási íróasztal állt, melynek lábait bronz griffmadarak tartották, az íróasztal mögött pedig a császár zömök alakját látta meg.

Az ajtó becsukódott, és Félix egyedül maradt, de csak egy pillanatra, mert az újra kinyílt ajtón keresztül maga a császár lépett a szobába zöld kabátban, fehér lovaglónadrágban.

– Tud lovagolni? – fordult Félixhez.

– Önért, felség, akár a világ végére is…

A császár olajbarna arcán halvány mosoly suhant át, mialatt éles, átható tekintetét az ifjúra szegezte. Aztán hirtelen magasra emelte karját – hiszen feje alig ért Félix válláig –, megragadta s alaposan megráncigálta a jobb fülét.

– Fiatal barátom, maga megy el vitéz bátyja helyett, Duroc majd elintézi a dolgot.

Félix minden erejével igyekezett egyenesen és mereven állni, de szeme előtt ködpára úszott, és nem látta tisztán a császárt.

Duroc utasításai nagyon pontosak voltak, és búcsúzáskor maga a császár is megbeszélte vele a tennivalókat. Varsóba kellett mennie, és onnan Párizsba kísérni nem kisebb személyiséget, mint magát Walewska Mária grófnét. Legkésőbb március 25-én vissza kell érkezniük a fővárosba. A grófné a saját kocsiján és a saját lovaival fog utazni – így szólt az utasítás –, s az ő kötelessége lesz gondoskodni a kényelméről és megóvni mindenféle kellemetlenségtől. Nem szabad feltűnést kelteni sehol. A grófné gyűlöli a feltűnést. Jablonowska hercegnő név alatt fog utazni. Így hívják a grófné sógornőjét.

Végezetül Duroc egy ötezer frankos utalványt nyújtott át neki. Félixet szinte elkápráztatta a hallatlan összeg, de a tábornagy még egyszer lelkére kötötte, hogy semmi költséget se sajnáljon a grófné kényelméért, azonkívül arra is figyelmeztette, hogy a saját ruhatárát is hozza rendbe.

Duroc futó pillantása a kopott ünneplőruhára Félix arcába kergette a vért. A tábornagy elmosolyodott, és vállára téve kezét kis trikolórnak nevezte őt: piros arc, kék kabát és fehér nadrág.

A fiatalember a Tuileriákból egyenesen Sandozhoz rohant a Rue de Seine-be. Az öreg szabó ugyancsak csodálkozott, hogy régi vevője fejedelmi megrendelései után tüstént rendezte számláját.

Lovaglócsizmáit Sakoskinál csináltatta. Sokszor nézegette útközben gyönyörködve ezt a cipész műremeket. Persze egyenruhához állt volna igazán jól, de hát majd ennek is megjön az ideje. Ha szerencsésen visszaérnek Párizsba, jutalmul azt fogja kérni, hogy vegyék fel a hadseregbe. Igazán lehetetlen dolog a mostani időkben civil életet élni. Édesanyja ugyan attól fél, hogy a családi vagyonból nem futja még egy fiú katonáskodására. Azt is gyakran emlegeti, hogy Marcellin immár tíz esztendeje szolgál a hadseregben, és még csak századosságig se vitte. De Félix szentül hitte, hogy nagyratörő ember vágyait csakis a katonai életpálya válthatja valóra, különösen pedig olyan valakiét, akit tizennyolc éves korában alapos fülcibálás után a legbizalmasabb küldetéssel bízott meg a császár.

Sok hatalmas, gazdag ember kezdte pályáját egyszerű közlegényként, napi pár fillér zsolddal s még azt sem kapta mindig pontosan.

Ekkor is, mialatt a francia határ felé lovagolt, ezek a gondolatok jártak a fejében. Eszébe jutott az egyik híres marsall, akit személyesen ismer. Danzig hercege ez, aki évekkel ezelőtt egyszerű mosónőt vett feleségül s most övé a legnagyobb párizsi paloták egyike. Szolgáinak serege vetekszik Murat lakájhadával. A rossz nyelvek állítása szerint nem kis fáradságába kerül megakadályozni, hogy a hercegné őfőméltósága ne maga mossa és vasalja ki férje ingeit.

Vidáman mosolyogva, könnyű galoppba ugratta lovát. Most már állandóan lefelé haladtak. Fél óra múlva teljesen besötétedik. Az eső után erősen lehűlt a levegő, és a keréknyomoktól barázdázott úton a hintó hajó módjára himbálódzott.

Félix örült, hogy lovon teheti meg az utat. Kocsiban majdnem mindig kegyetlenül rosszul érezte magát, mint hajdanában édesapjával azon a napon Compiègne közelében, amikor bőségesen ellátták magukat az útra jófajta hideg sültekkel és egyéb csemegékkel, s ő képtelen volt egy falatot is lenyelni belőlük.

A hintó ablakából női kéz intett feléje. Mindjárt megértette a jelet, és előreugratva figyelmeztette Joachimot:

– Lassabban!

– Lefelé megyünk, uram – felelte Joachim, lengyeles kiejtésével kerékbe törve a francia nyelvet –, lefelé nem bírom lépésbe kényszeríteni a lovakat.

– Akkor álljunk meg, és tegye fel a kerékkötőt – rendelkezett Félix.

Joachim vállat vont.

– Már jó késő van, uram.

– Tegye, amit mondtam – szólt rá röviden az ifjú, és a kocsi ablaka felé fordult, ahonnan újra integetett feléje a kis női kéz.

Behajolva az ablakon Walewska grófné hangját hallotta:

– Hol vagyunk most voltaképpen?

– Kehl közelében, asszonyom, és fél óra múlva Strasbourgban leszünk.

– Az már Franciaország, ugye? – kérdezte.

Félix bólintott:

– Úgy van, asszonyom.

– Hallod ezt, Marysia? – fordult a grófné kísérőnőjéhez. – Fél óra múlva Franciaországban leszünk! Nem is hittem, hogy már ilyen közel vagyunk a határhoz. Akkor mehetünk gyorsabban, ha önnek is úgy tetszik, Félix úr. Most már nem törődöm a rázással.

A fiatalember meghajolt, és újra Joachimhoz ugratott lovával. A derék kocsis éppen készen volt munkájával, de az újabb parancsra ismét le kellett szednie a kerékkötőt.

– Csak asszony ne volna a világon! – morgott magában, mialatt visszatért lovaihoz.

A határon minden baj és késedelem nélkül jutottak át. A császári pecséttel ellátott írás, amelyet Félix felmutatott, megtette hatását. Ott feküdt előttük Strasbourg városa sötét háztetőivel, világos ablakaival. Az őrség tisztelgése közben robogtak keresztül a város kapuján.

A hintó az Arany Fácán felé vette útját. Varsó felé utaztában Félix már megbeszélt mindent ebben a régi és nagyon jó hírű fogadóban megérkezésükre vonatkozólag. Remélte, hogy utasításai szerint itt is rendben lesznek a dolgok. A kocsi előtt mezítlábas, rongyos öltözetű kisfiú szaladt. Félix először azt hitte, talán azért küldték eléjük a gyereket, hogy az utat mutassa nekik a kanyargó utcákon át. De a kisfiú karcsú pisztráng sebességével és ügyességével siklott keresztül a lovak, kocsik és polgárok tömegén, akik sok helyen valósággal megakasztották a forgalmat, s előbb odaérve a fogadóhoz, mint ők, hírül adta érkezésüket.

Strasbourgban, ahol nagyszámú helyőrség tanyázott mindig, nagy volt a forgalom, de ezekben az esti órákban hemzsegtek az utcákon a császár katonái, úgy, hogy Félix és a rábízott hölgyek csak lépésben haladhattak közöttük. Kék kabátos, fehér nadrágos gyalogosok népes csoportjaival találkoztak. Nagy csapat lovas katona terpeszkedett a Fekete Sas cégére alatt, szinte elfoglalva az út felét is. Egyik közülük – óriási, őszülő bajuszos közlegény – káromkodva fordult a kocsi után, amikor a kerekek nyomán felfröccsenő sár bepiszkította fehér nadrágját. A város szűk utcái visszhangzottak a különböző hangok zűrzavarától: kerekek zörögtek, dübörögtek, csikorogtak, jól szabott csizmák és cipők alatt döngött a járda, kardhüvelyek pengtek, és innen is, onnan is trombitaszó harsogott.

Mezítlábas hírnökük már eltűnt a szemük elől, de Joachim azért nem tévesztette el az utat, s nemsokára a Dóm rózsaszínű épülettömbje mellett hajtottak el. Most hirtelen jobbra fordulva egészen sötét utcába jutottak. Itt azonban már két bőrkötényes ember sietett segítségükre, és lobogó fáklyáikkal világították meg utat a Heinrich Gasse, az Arany Fácán utcája felé. A két ember a szűk utcácska két oldalán haladt, pár lépéssel Félix előtt, aki szorosan Joachim mellett lovagolt. A fáklyák vibráló fényében most fehér, boltozatos kőkaput, és azon túl kövezett udvart pillantottak meg.

A kapuboltozat kövein Oriflamme megbotlott, s patkói nyomán éles szikrák csaptak ki lába alól.

– Vigyázz, hé…! – kiáltott Joachim, és hirtelen balra kanyarodva megállította a kocsit a fogadó udvarán.

Félix lovát egy lovászfiú rögtön pártfogásába vette, amint ő gyors, határozott mozdulattal leugrott róla. A vörös képű, jól megtermett fogadós már ott állt előtte dohányszínű kabátban, és mély meghajlással jelentette:

– Minden rendben van, uram. A hölgyeket méltóztassék erre vezetni.

Félix bólintott, és a jelzett irányba nézett.

A kocsi éppen az udvari bejárat előtt állt meg. Az ajtóhoz felvezető pár lépcsőfokot szőnyeggel borították. Az ajtón belül a fényezett faburkolatú lépcsőházban két fiatal lány állt gyertyatartóval a kezükben. Az egyik kíváncsian előrehajolt, hogy meglássa, mi történik kint. Félix tekintete megakadt kedves, gömbölyű, egészségtől ragyogó arcocskáján és fejkötője alól kiszabaduló szőke fürtjein. A hintó mellett állt, míg Vladislav, a lakáj, kinyitotta az ajtót és lehajtotta a felcsapható hágcsót. Kis kéz kapaszkodott a karjába, és selyemsuhogás közepette Walewska Mária szállt ki a kocsiból és haladt a lépcső felé.

– Ez a nap nagyon hosszú volt – mondta –, de most már itt vagyunk Franciaországban. Innen-onnan véget is ér utunk. Félix úr, ön természetesen velünk vacsorázik ma este.

– Nagyon megtisztel, asszonyom – felelt udvariasan az ifjú.

– Olyan éhes vagyok, mint egy huszár – folytatta a grófné, még mindig nem engedve el Félix karját.

A szobákat teljesen rendben találták. Az egyik szoba közepén hatalmas, négyoszlopos, mennyezetes ágy várt Mária grófnéra, s a fal mellett sokkal szerényebb fekvőhely Marysiára. A szomszéd nappali szobában szándékoztak vacsorájukat elkölteni.

Félix szobája a folyosó másik végéről nyílt, a lépcsőfeljáró szomszédságában.

A hölgyeket először is a nappali szobába vezette. A bükkfahasábok vidáman lobogtak és sercegtek a kandallóban. Walewska grófné megkönnyebbülten dobta le magáról köpenyét, s mosolyogva mondta a hajbókoló fogadósnénak:

– Minden, minden nagyon szép és jó. – Megdermedt kezét a tűz fölött melengetve hozzátette: – Remélem, nagyon hamar megkapjuk a vacsoránkat.

Félix egy pillanatra megállt az ajtóban. A gyertyák lángja és a lobogó tűz barátságos fényt hintett szerte a szobában, de a sarkoknak nemigen jutott a világosságból. A kandalló felett lógott Gérard népszerű festményének olcsó reprodukciója, amely a császárt ábrázolta lovon Marengo és Austerlitz között, amint a sok sebből vérző Rapp generális átnyújtja neki a legyőzött orosz gárda zászlaját. Walewska grófné ott állt a kandalló előtt, hátravetett fejjel, és hosszan bámult a képre. Félix tisztán látta, hogy enyhe remegés fut rajta végig.

A szolgálattévő fiatal lányok egyike mosolyogva szaladt el az ifjú mellett, s karjával véletlenül meglökte. Félix, kissé visszamosolyogva rá, azt gondolta, hogy talán nem is véletlenül történt.

Vacsora előtt még a lovak után is kellett néznie. Lement az istállóba, ahol Joachimot már nagy vitában találta a főlovásszal. Az öreg kocsisnak soha semmiféle istálló nem volt elég rendes és tiszta. Innen aztán felment a szobájába, s átöltözött új kék ruhájába, selyemharisnyát vett föl és ezüstcsatos könnyű cipőt. Barna szeme komolyan tekintett vissza rá a tükörből, és bosszankodva állapította meg, hogy még mindig rettenetesen fiatalnak látszik. Bajuszának még csak halvány árnyéka sötétlett ajka fölött. Az édesanyja haragos perceiben azt szokta mondani, hogy olyan, mintha ivás után nem jól törölte volna meg a száját.

– Ha most belépnél a hadseregbe – mondta elkeseredetten tükörképéhez –, álbajuszt kellene ragasztanod.

Mire átment a hölgyekhez, a szoba fényárban ragyogott. Vladislav kirakta a magukkal hozott ezüst evőeszközöket, megterített, mindenfelé égő gyertyákat helyezett el. Csillogó, szép és barátságos volt a kis szoba, de a legragyogóbb benne a bájos grófné, aki még sosem volt ilyen kedves és közvetlen kísérőjéhez, mint ezen az estén. Amikor leültek az asztalhoz, vidáman koccintott vele egy pohárka rizlinggel.

– Most már itt vagyunk Franciaországban – mondta –, és nemsokára Párizsban leszünk.

Marysia savanyú arccal fordult úrnője felé:

– Amikor elindultunk, nem volt ilyen jó kedve – mondta mogorván.

Félix gyors pillantást vetett rá. Már ismerte rosszkedvének tüneteit: ajkát lebiggyeszti, orrcimpái remegnek. Szegény Marysia mind gyakrabban idegeskedik, de hát nem lehet valami fényes sors petrezselymet árulni a szép lengyel rózsa mellett.

Walewska grófné elbájoló mosollyal fordult barátnője felé:

– Kóstold meg azt a pástétomot, Marysia, tudod, milyen híres a strasbourgi pástétom – unszolta.

2.

Fél órával vacsora után Félix a Dóm téren sétált. Lefeküdni még korán lett volna, és mivel üsse el az ember az idejét este Strasbourgban? A téren gyenge szellő fújdogált, és a dóm befejezetlen tornya felett pár halvány tavaszi csillag bújt elő a felhők közül. A fiatalember befordult egy útjába eső kávéházba, és leült az első üres asztalhoz. Egy pohár bort rendelt magának, és körülnézett a helyiségben. Az egyik asztalnál két fekete ruhás férfi sakkozott, a söntés mögött egy nő állt.

Szörnyű unalom terjengett a kávéházban, és Félix felébredve regényes napnyugati álmaiból, józanul kezdett gondolkodni megbízatása sikeréről és katonai pályája lehetőségeiről. Jelen pillanatban béke van. De azt mondják, nem valószínű, hogy soká tarthat ez az állapot. Igaz, hogy ez csak a katonaság meggyőződése. A nép békét akar, és bízik abban, hogy a császár sokkal okosabb, semhogy most, hatalma csúcsán, újabb háborúval veszélyeztetné mindazt, amit már elért. Igaz, hogy Spanyolországban most is van francia katonaság, de baráti, felszabadító hadseregként ment oda. Ebből nem származhat semmi bonyodalom, és a franciák többsége már nagyon szeretne véget vetni az angolokkal való, régen tartó ellenségeskedésnek is.

De ki tudhatja, milyen meglepetést tartogat a császár megint a világ számára, és milyen nagyszerű dolgon töri a fejét? Azt mondják, az utóbbi időben úgy viselkedik, mint aki teljesen kedve szerint forgathatja Fortuna kerekét. És voltak néhányan, akiket némi aggodalommal töltött el természetének ez a fennhéjázó vonása.

Idáig jutott gondolataiban, amikor mintegy feleletül ezekre, három ember lépett a kávéházba, és a szomszéd asztalnál telepedtek le. Unottan hallgatta beszédüket, mely teljesen a kereskedelem és a pénz körül forgott. Az egyik, vörös arcú, erős állú férfi, keservesen panaszkodott:

– Igaz, hogy a párizsiak tékozlók – magyarázta –, de mégsem vásárolnak annyit, mint az angolok.

Azt is mondta, hogy a császárság fennállásának évfordulóján rendezett legutóbbi ünnepségen a császárné olyan lyoni bársonyból készült ruhában jelent meg, amelynek métere több mint ezer frankba került. Az ilyen rendkívüli események azonban semmit sem segítenek a kereskedelem helyzetén. A császárné és egy-kétszáz gazdag dáma nem pótolhatja az angol hölgyeket, akik most megtanulják, hogy francia selymek, szalagok és csipkék nélkül is meg lehet élni.

Félix ingerülten állt fel, és pénzdarabot dobva az asztalra kilépett az éjszakába.

Céltalanul bolyongott ide-oda, és egyszerre a Hohe Strassén találta magát. Az út közepén egy kis emberke haladt, szorgalmasan fújva a kezében tartott kürtöt. Bolondosan tarka ruháját széles karimájú, háromszínű zászlóval ékesített kalap és piros-kék csíkos harisnya egészítette ki.

A kürtölést abbahagyva harsány hangon kiáltozni kezdett:

– Hallgassatok rám, jó emberek. Jacquot generális tíz perc múlva megjelenik a Bonviván kávéházban! Gyertek és nézzétek meg Jacquot generális őkegyelmességét. Gyertek, katonák, üdvözöljétek tábornokotokat! Gyertek, szép hölgyek, érdemes megnézni a kis generális aranyos díszruháját!

Félix vállat vont, és továbbment. Jacquot generális nem érdekelte. Már két évvel ezelőtt Párizsban látta ezt a kis betanított majmot, a Jardin Turcben. Impresszáriója nagy reklámmal dolgozott, s főleg a kis állat intelligenciájával kérkedett, holott csupán annyiban nyilvánult meg, hogy el tudott számolni tízig. Ellenben a bolhák láthatóan annyira kínozták, hogy még az ő fajtájabelieknél is ritkaságszámba ment.

– Unatkozol, szép fiú? – hallatszott egy suttogó hang a füle mellett.

Egy selyemruhás leány állt mellette. Vérvörösre festett szájával kihívóan mosolygott a fiatalemberre, fején furcsa módon hátracsapott sapkája alól fekete fürtök lógtak fülére és homlokára.

– Párizsból való vagyok, és itt bizony nem nagyon mulatságos az élet – felelte Félix.

– Párizsból jöttél?

Ebben a pillanatban esetlen, nagy férfialak ugrott ki a sötétből.

– Végre megtaláltalak, Céleste! Hol az ördögben voltál mostanáig? – kiáltott, és olyat lökött az ifjún, hogy egészen a kocsiútig tántorgott. Jól megtermett huszár volt a jövevény, és hosszú kardja megcsörrent a kövezeten, amint a lány fölé hajolt, miközben egyik kezével katonásan megpödörte marcona bajuszát. Félixről nem is látszott tudomást venni.

– Sajnálom – felelte a lány –, de nem látod, hogy dolgom van?

– Dolgod?

A széles vállú katona megfordult, és egy pillantással tetőtől talpig végigmérte Félixet. Vörös, ostoba arcát sebhely nyoma tette még ellenszenvesebbé. Tántorgó járása elárulta, hogy jócskán felöntött a garatra.

– Ma éjjel nem lesz semmi dolgod, biztosítalak – mondta, aztán vállat vonva egyik karjával átkarolta a lányt. Keze, amelyen sűrű, vörös szőrcsomók göndörödtek, a lány keblét tapogatta. – Gyere! – folytatta, és még egyszer végigmustrálva Félixet, eltűnt a sötét utca fordulatában, még mindig szorosan ölelve zsákmányát.

Félix ott állt az út közepén, dühtől reszketve. Legjobban szeretett volna utánairamodni a fickónak és jót rúgni beléje. De végül mégis uralkodott magán. Tönkretehetné egész jövőjét, ha itt most valami utcai botrányba keveredik.

Nagyot nyelt, elege lett az utcából, és visszatért a fogadóba.

Szobája ajtajában a kis szőke szobalánnyal találkozott. Ágymelegítőt tartott a kezében. Félix barátságosan mosolyogva szólt hozzá:

– Igazán kedves…

A lány visszanevetett rá. Belépve a szobába az ifjú egyenesen a megvetett ágyhoz sietett. Kezét éppen bedugta az ágynemű közé, amikor megszólalt a lány:

– Tiszta az ágy, uram, és nagyon jó meleg…

Ott állt, mosolyogva, a szoba közepén, és Félix egy lépéssel mellette termett. Zúgó fejjel, dobogó szívvel magához szorította a lányt, és arcát felemelte, hogy jól a szemébe nézhessen. Lehelete kissé fokhagymaszagú volt, de az ajka gyengéd és meleg.

Mialatt még szorosabban ölelte magához a lányt, büszkeséggel szívében, hogy ő is tud huszárosan támadni, az így suttogott:

– Vigyázzon az ágymelegítőjére, uram. Nagyon forró.

3.

Másnap reggel, alig valamivel nyolc óra után, már megint az országutat rótta a hintó, kísérőjével egyetemben. Walewska Mária kezdte megszokni ezt a vándoréletet. A zöld párnás batár és Marysia, a feje köré csavart sáljával, melyből csak két mandulavágású szeme látszott ki, kézzelfogható valóság volt ugyan, de azért az egész utazás mintha furcsa, meseszerű álom lett volna. Egyik nap múlt a másik után, s ők csak haladtak az éles, hideg tavaszi levegőben, rázós, sáros utakon Európa egyik végétől a másik felé. Mindennap más városban álltak meg éjjeli pihenőre, de a fogadók csodálatosan egyformák voltak. És jólesett ez az egyformaság, volt valami megnyugtató a tájék egyhangúságában is, a lombtalan, kopasz erdőkben, a lovak patáinak ütemes kopogásában. Azt is jólesett tudni, hogy ott van a közelben Félix, és kedves arca minduntalan érdeklődve hajol be az ablakon, izmos karja pedig gyöngéden segít a kiszállásnál. Mindez azonban nem változtatott semmit ennek a kalandos utazásnak álomszerű valószínűtlenségén.

Kinézett a nyitott ablakon. Marysia fázósan gubbasztott és szuszogott mellette, de azért nem merte kérni, hogy csukják be az ablakot. Az éjjel esett az eső, de most ragyogó kék volt az ég, és az út pocsolyái fényesen csillogtak a napfényben. Félix, aki baloldalt pár lépéssel a hintó előtt lovagolt, lovát csendesítgette. A nemes állat nagyon élénk volt ma reggel. Úgy látszik, ő is megérezte a levegőben azt a tavaszszagot, ami körülöttük balzsamossá tette a levegőt. Az országút mentén az újonnan ültetett jegenyefák úgy reszkettek, ahogy tükörképük szokott a folyó csobogó hullámaiban. Ma este Metzben állnak meg, holnap Nancyban. Párizs már nagyon közel van.

Jól tette vajon, hogy eljött a hazájából? Egyáltalán nem volt biztos ebben, de engedelmeskedett, mint ahogy mindenben engedelmeskedne Napóleonnak. A nedves, napfényben ragyogó út eszébe juttatta első találkozásukat. Lehetséges, hogy még csak alig egy éve annak, amikor ott állt a tömegben Elzbietával, várva a császár érkezését, aki a szabadságot hozza hazájának? Napóleon egy pillanatra megállt Błoniéban, ebben a kis eldugott városkában, hogy lovakat váltson. Walewska Mária nagyon csodálkozott, amikor látta, hogy a nagy ember milyen kicsi, amint ott ült hátradőlve a kocsiban kopott, szürke kabátjába burkolózva. Most képzeletben tisztán lát minden apró kis részletet is, amit akkor megindultságában észre sem vett, de ami valahogy mégis megragadt emlékezetében: vizes út, felhős ég, szemerkélő eső, és munkások, iparos legények, kis kereskedők ujjongó, éljenző tömege. Olyan nagy volt körülöttük a tolongás, hogy szinte úgy látszott, nem is tud odajutni a császár kocsijához, hogy végrehajtsa megbízatását. Valóban nem is igen tudott volna odaférkőzni, ha Duroc valahogy meg nem látja őt a tömeg közepén, és segítségére nem siet. Lovaglócsizmás lábával, sáros kék köpenyében utat tört magának hozzájuk, és kézen fogva odavezette a kocsihoz, ahol végre szemtől szemben állva Napóleonnal eldadoghatta pár üdvözlő szavát és átnyújthatta virágcsokrát.

Harsány kürtszó és patkók csattogása riasztotta fel gondolataiból. A múlt helyett itt volt a jelen, és a hintó fölfelé vánszorgott a Vogézek lejtőjén. Az út melletti gesztenyefák tar ágain szív alakú rügyek duzzadtak. Kissé odébb fenyőfákkal tarkított bükkerdőbe értek. Itt Joachim erősen megrántotta a gyeplőt, s a kocsi hirtelen fordulattal az út szélére kanyarodott. Egy pillanattal később sebes vágtában könnyű postakocsi robogott el mellettük, ajtaján a császári monogrammal. A kocsis fent trónolt a bakon, magához szorítva kürtjét, a fullajtár pedig a nyerges ló hátán kuporgott.

– A császári posta, asszonyom – jelentette Félix.

A grófné mosolyogva bólintott feléje, s ő nem is várva feleletet, megint előreugratott. A szép asszony visszatérhetett emlékeihez – arcok, jelenetek, beszélgetések kavargó forgatagába. Az ösztövér, fekete Poniatowski herceg Varsóban hálószobájában tört rá, azt kívánva tőle, hogy keresse fel a császárt, és nyerje meg ügyüknek. Hiszen nemegyszer mondta a grófné, hogy Lengyelország szabadságáért kész bármit megtenni. Madame de Vauban tréfás komolyan súgta a fülébe, hogy végeredményben talán nem is lesz olyan szörnyű az áldozat. Ott álltak körülötte órák hosszat, komoly arccal igyekezve rábeszélni, mindaddig, míg végre beadta a derekát.

– Tegyetek velem, amit akartok – voltak az emlékezetes szavak, amelyek eldöntötték sorsát.

Ó, hogy gyűlölte Napóleont, amikor megértette, hogy mit kívánnak tőle, és még jobban azt az embert, aki igyekezett urának minden szeszélyét és kedvtelését kielégíteni. Furcsa, hogy mindez hogy megváltozott azóta. Most őszintén becsüli Durocot, a császár hű barátját, és szeretné mielőbb újra látni. De azon az éjszakán alig bírta elviselni karjának érintését, amikor végre érte jött, levezette a kocsihoz, és szó nélkül beugrott melléje. A kocsi pár perc múlva megállt, s ők ketten egy kis ajtón, pár lépcsőfokon keresztül egy üres folyosóra jutottak. Itt újra egy ajtó nyílt meg előttük, s Duroc gyengéden betessékelte a szobába, ahol meglátta a császárt kék-fehér kabátjában. A kandalló előtt állt, s érdemkereszt csillogott a mellén.

Ami ezután történt, arra nem akart emlékezni. Szerette volna teljesen elfelejteni azokat a szörnyű perceket. De hiába igyekezett megfeszített figyelemmel gyönyörködni a vidék s a rügyezni kezdő fiatal erdők szépségében, folyton ott kísértett emlékezetében az a kép, amint legyőzhetetlen, páni félelemmel, kétségbeesetten kapaszkodik a csukott ajtóba. Végül is semmi sem történt, és mosolyognia kell, ha a folytatásra gondol. Mert látva kemény ellenállását első, erőszakos közeledésével szemben, Napóleon egészen megváltozott. Sokáig beszélgettek, el kellett mondania egész életének történetét, gyermekkorát, férjhezmenetelét és ahogy legszebb fiatalsága kárba veszett öreg férje mellett, akinek fiút is szült. A császár is elmondta, mennyire vágyódik igazi gyöngédség és megnyugvás után.

Mielőtt elbúcsúztak, szenvedélyes szavakkal próbálta szívét megnyugtatni és megnyerni. De szavai oly fellengzősen és mesterkélten hangzottak, hogy éppen az ellenkező hatást érték el. Még idegenebbnek érezte a császárt, beszédjén pedig mosolyognia kellett:

– Ne félj a sastól! Igyekezz megszeretni őt, mert ő lesz mindened a világon! Mindened! Érted ezt?

Elhallgatott, s gyöngéden rásegítette kabátját, de a bezárt ajtót csak akkor nyitotta ki, amikor megígérte, hogy másnap is meglátogatja.

Ő nem igyekezett megszeretni Napóleont. Ez a szerelem egészen magától támadt. Pedig másnap este, amikor ígéretét betartva újra elment hozzá, már nem uralkodott úgy szenvedélyein a császár, és erőszakkal magáévá tette. Őrületes és szánalomra méltó jelenet volt ez, Napóleon önkívületében ízzé-porrá taposta a padlón zsebóráját, és átkozódva fogadta meg, hogy így semmisíti meg minden reményét, ha nem hajlik szavára. Többre aztán igazán nem emlékezett, mert aléltan, élettelenül feküdt a pamlagon, amikor Duroc rátalált.

Így lett Napóleon kedvese. És mondhatja-e őszinte szívvel, hogy megbánta, amiért így történt?

Elzbieta azt mondja, hogy a nő életcélja lángra lobbantani a férfi szívét. Miért ne ismerje el, hogy ez valóban így van, és miért ne vallja be, hogy szívének titkos álma vált valóra azon a varsói éjszakán?

Az út kezdett erősen lefelé kanyarodni a bükkfaerdőben. Félix most megint a kocsi mellett lovagolt, s meglátva, hogy úrnője a friss reggeli levegőt élvezve kinéz az ablakon, szolgálatkészen hajolt le hozzá. Nagyon csinos fiú volt sötét hajával, csillogó szemével.

– Örül ugye, Félix úr? – kérdezte hirtelen a grófné, és nem kerülte el figyelmét Félix vérpirosra gyúlt arca.

– Oh, asszonyom, egy cseppet sem örülök, hogy ilyen hamar vége szakad az útnak. Szívesen ellovagolnék így a világ végéig.

4.

Mikor délfelé megálltak egy vendégfogadónál, Marysia annyira fáradt volt, hogy úrnője kívánságára Félix egy óra pihenőt rendelt el.

Villásreggeli után, mialatt Marysia nyugodtan pihent ágyában, a grófné Félix karjára támaszkodva sétára indult a kis erdei patak mentén. Mint hasonló alkalmakkor máskor is tenni szokta, kérte, hogy meséljen az otthonáról, a szüleiről. S egyáltalán nem látszott untatni ez a sokszor hallott elbeszélés. A fiatalember jóleső csodálkozással látta, mennyire vele érez úrnője, amikor édesapja haláláról beszélt, aki Génua ostroma közben esett el. A kedves, magas tetejű falusi vendéglő a hátuk mögött volt, előttük pedig karcsú, kék fecskék röpködtek, keringtek, alig egylábnyi magasságban.

A grófné sohase beszélt Napóleonról. Mi lehetett ennek az oka?

Későn indultak tovább, és délután egy gyalogos csapattal találkoztak, amint trombitaharsogás és dobpergés közepette kapaszkodott felfelé a domboldalon. Fiatal fiúk voltak, de szilárdan lépkedtek, és kíváncsian nézegették a hintót, amely kissé félrekanyarodott, hogy utat engedjen nekik. Ruhájuk sáros volt, arcuk szürke és fakó. Láthatóan újoncok voltak, útban Németország felé, helyőrségi szolgálatra. Félix remélte, hogy ő sohasem fog ilyenek közé kerülni. Egyetlen vágya volt, hogy a spanyolországi hadseregbe kerüljön a jénai, eylaui és friedlandi veteránok közé.

Késő este érkeztek Metzbe.

Másnap Nancyban pihentek meg, és harmadnap a zuhogó esőben nehezen haladva előre, Châlons-sur-Marne-ba értek. Itt megint baj volt Marysiával. Nagyon náthás volt, és keservesen panaszkodott, hogy mennyire szenved. A kissé már türelmetlen Walewska grófné a nappali szobába kérette Félixet. Ez a teremszerűen nagy helyiség meglehetősen furcsa látvány volt a falakon lógó megfakult virágfüzérekkel.

– Ez a szörnyű idő az oka – panaszkodott Marysia.

– Mi a legjobb orvosság a nátha ellen, Félix úr? – fordult feléje Walewska Mária, és kék szeme mélyén halvány mosoly játszadozott.

– A nátha ellen, asszonyom? – felelt komoly arccal az ifjú, mialatt a szenvedőt nézegette, aki egy csöppet sem megfelelő nagyságú zsebkendőt tartott az orra előtt –, megyek és megkérdezem a fogadóstól.

A fogadós szíves készséggel sietett tanácsokkal szolgálni:

– Gin és rebarbara. Kissé brutális, de nagyon hatásos gyógyszer. Őnagysága vegye be, mielőtt nyugovóra tér, vagy még jobb, ha akkor issza meg, mikor már a jó meleg ágyban fekszik. Alaposan meg fogja izzasztani, és reggelre semmi baja sem lesz.

Félix felsietett a lépcsőn a hölgyekhez. Marysia köhögve, prüszkölve kucorgott a pamlag sarkában, míg úrnője az ablaknál állt, és közönyösen bámult ki a zuhogó esőbe.

Amikor meghallotta a fogadós tanácsát, határozott hangon szólt Marysiához:

– Feküdj le most rögtön. Én majd behozom az orvosságodat. Vagy jobban szeretnéd, ha Félix úr hozná?

– Isten ments! – felelte a lány, és kiszaladt a szobából.

Tíz perccel később már hozták is a gőzölgő italt. Címerrel ékes ezüstserlegben tálalta a vendéglős, előkelő vendégeire való tekintettel.

Ezt biztosan a kastélyból szerezted, barátocskám, nyolcvankilencben – gondolta Félix, mialatt átnyújtotta a serleget Walewska grófnénak, aki orrát fintorgatva szagolgatta a gyógyító főzetet.

– Marysia úgy berúg ettől, mint egy dzsidás őrmester – mondta aztán –, de talán jót fog tenni neki.

Átment a hálószobába. Egy-két pillanat múlva izgatott, gyors beszéd, majd erélyes, határozott hangon néhány lengyel mondat hangzott ki onnan.

Walewska Mária mosolyogva jött vissza, kezében az üres serleggel.

Kettesben ültek az asztalnál, s hat gyertya lobogó fénye mellett költötték el ebédjüket. A grófné vidáman unszolta Félixet, hogy meséljen neki Párizsról.

– Mindenről beszéljen! – kérlelte.

De Félix nem sokat tudott beszélni; gyönyörű útitársnőjének bűbájos mosolya úgy megzavarta, hogy gondolatai, mint a mostanában divatba jött kaleidoszkóp színei keringtek agyában: vörös, kék, zöld, sárga és mindenféle tarka, derült szín kavargott benne nyugtalanul.

Másnap hajnalban szeles időre ébredtek. Az eső elállt, de a nap reggeltől estig bújócskát játszott a Champagne felé száguldó felhők között. Marysia, náthája elmúltával, most már csak fájó fejét próbálta gyógyítgatni a kocsi sarkába húzódva. De úrnője jókedvű volt és beszédes. Sokszor kihajolt az ablakon Félixet szólongatva, akinek éppen ezért jóformán az egész napi utat nyergében előrehajolva kellett megtennie. A lemenő nap mint égő fáklya világított nekik, amikor bevonultak Château-Thierrybe.

5.

Amikor fényes délben kinézett kocsija ablakán, Walewska Mária nagyon boldog volt, hogy nem hajlott Félix rábeszélésére. Az ifjú azt szerette volna, hogy mint rangrejtve utazók, az esti félhomályban vonuljanak be Párizsba. A grófné ellenben nem akart tolvaj módra besurranni a városba; egyetértett ebben vele Marysia is.

– Asszonyom – mondta reggelizés közben –, azért jöttünk át fél Európán, hogy Párizst lássuk. Hát akkor ne bújjunk el előle.

A grófné körülnézett. A Porte Saint-Antoine körül olyan tömeg sürgött-forgott, tolongott, amilyenről eddig fogalma se volt. Az őrség – a puskájára támaszkodó őrt álló strázsa kivételével – tétlenül lebzselt a padon, sütkérezve a tavaszi napfényben. Rongyos kátrányos ponyvával borított nagy szekér robogott el mellettük. Lármája szinte elfojtotta a város zaját, mely idehallatszott a kapun túlról.

Félix leszállt lováról, és megmutatta útleveleiket az őrség parancsnokának. A fennhéjázó, kemény tekintetű őrmester meglehetősen megszelídülve tisztelgett, amikor meglátta Friuli hercegének nevét az írásokon. De basáskodó kedvét kitöltötte egy kéregető kis fickón, egy jól irányzott rúgással az utca közepére röpítve őt. Walewska Mária mélyet lélegzett, és elővéve erszényét a gyermek után kiáltott. A kisfiú sírását visszafojtva sietett hozzá.

Félix úr ezalatt egy ráncos képű, galléros köpenyű férfival beszélgetett.

– Ez lesz a kocsisunk – szólt Joachim, lehajolva a bakról –, én ugyan sose ismerném ki magamat ezeken a párizsi utcákon.

A köpenyes ember felkapaszkodott a bakra Joachim mellé, s a kocsi olyan hirtelen gyorsasággal indult útnak, hogy Mária grófné hátraesett a párnák közé.

– Félix úr, kérem – szólt ki éles hangon az ablakon –, mondja meg ennek az embernek, hogy hajtson lassabban.

A kocsis rögtön lassított.

– Hol járunk most? – kérdezte a grófné.

– Ez asszonyom, a Faubourg du Temple.

A fényes, zajos, siető emberekkel teli utca felett mintha az égboltozat is mozgott volna, a házak hátrahajló, csúcsos teteje felett tavaszi, vad felhőfoszlányok kergetőztek. Kétkerekű kocsik, egylovas, kétlovas fogatok, könnyű bricskák, nehéz szekerek hol lépésben, hol könnyű ügetéssel haladtak el mellettük. Kerekek csikorgásától, ostorok csattogásától volt hangos az utca. Walewska Mária csodálkozva kiáltott fel a boltok felett lógó cégérek láttán. A legtöbb öreg volt és kopott, mert most már új divat járta, számozni kezdték a házakat, és a cégjelvények kezdtek eltünedezni. De némelyik még új volt, tarka és mulatságos. Különösen megnyerte tetszését egy szabó ötletessége. A derék mester a gárdahuszárok egyenruháját készítette, és cégére három leányzót ábrázolt egy kosárban. A házak falán, ablakok redőnyén és mindenütt, ahol csak a legkisebb hely kínálkozott, különböző alakú, nagyságú és színű papirosok lógtak, különösen az utcasarkok és kereszteződések tarkállottak tőlük. Áradozó szavakkal kínálták Párizs kellemetességeit: kétszemélyes kitűnő ebédet húsz souért, egy teljes öltözet ruhát három óra alatt elkészítve, ingyen kalapot, varrás nélküli cipőt, vízhatlan csizmát, Lamègre patikus mokkakávéját és Lafitte úr kiváló gyógymódját – aki, mint a grófné pirulva olvasta – gyorsan helyrehoz minden bajt, ami Venus istennő túlságos kultuszából származik. A külváros utcáin hemzsegett a nép. Mindenki úgy sietett, mintha kergették volna, s legtöbben a kávéházakba, vendéglőkbe igyekeztek. Sokan hallgatagon, mások meg vidáman, hangosan beszélgetve egymással hadaró párizsi tájszólásukon. Bő kék kabátban, feltűnő kalappal egy férfi közeledett feléjük, karonfogva vezetve két fiatal lányt. Fehér muszlinruhájuk öve oly magasan fogta körül derekukat, hogy keblük egészen természetellenes formát öltött. A férfi merészen nézett be a kocsi ablakán.

– Színész – súgta a grófné fülébe Félix, kissé visszarántva lovát, hogy a sétálók elhaladhassanak mellettük.

Minden pár lépésnyire csoportok álldogáltak a különböző boltok kirakatai előtt. Különösen sokan álltak meg a könyv- és képkereskedők bódéinál, ahonnan Fanchon la Vielleuse-nek, a konzulátus hírneves ezreddobosának tarka egyenruhás képmása és Roustan, a császár mamelukjának arcképe nézett velük farkasszemet.

Sok helyen alig bírt a kocsi áthatolni a tömegen. Kis csirkefogó szaladt a kocsijuk mellett két souért kínálgatva a pikét játék szabályait, vagy pedig 52 darab fogvájót. Odább tíz souért egy kis üveg kölnivizet árult egy házaló, az utca túlsó sarkán pedig reszkető öregasszony ajánlgatta a termetes angol régensherceg torzképét. És minden utcai zajt elnyomva hallatszott a taplóárusok éles kiáltozása: La v’là mes enfants, la marchande d’amadou,{2} és kissé odébb az osztrigás kofáé: À la barq, à la barq, à la barq!{3}

Barna kabátos, gondozatlan szakállú öregember ugrott a kocsi ajtajához. Nyakában tálca lógott, tele durva nyomású, otrombán tarka képekkel díszített könyvekkel és füzetekkel.

– Álmoskönyvet tessék! – kiabálta éneklő hangon. – Hölgyek orákuluma! Szokott macskával álmodni? Vagy talán kutyával? Hullámzó vizet gyakran lát álmában? Ebben a könyvben megtalálja mindennek a magyarázatát. Ezer köszönet, drága hölgyem!

Walewska Mária pár garasért vett egy könyvet az öregembertől, és ijedten hanyatlott hátra az ülésen, amikor meghallotta a tintaárus minden eddigi kiabálást felülmúló éles hangját, amelyen szokásos mondókáját énekelte:

– On n’en a jamais vu comme ça, mia, mia, mia, mia, mia, mia, jamais, jamais, de pareil à ça.{4}

A Rue des Petites-Écuries és a Faubourg Saint-Denis sarkán hintajuk kényszerű pihenőt tartott. Két óriási teherkocsi, egymásba akadt kerekekkel elállta az utat. Az út szélén vak sorsjegyárus kínálgatta áruját.

– A szerencse vak – így csábította a vevőket –, én is vak vagyok, próbáljatok nálam szerencsét!

Mellette állt egy bábjátékos asztala, amelynek közepén magasba emelkedő oszlop körül az egész állatöv kicsinyített mása forgott.

– Méltóztassék kiválasztani a legmegfelelőbb jellemet – unszolta a járókelőket –, és sok szerencsét kívánok önnek!

A grófné kihajolt a kocsi ablakán. Jól megtermett polgártárs közeledett nem kevésbé termetes feleségével, és érdeklődve nézegették a bábjátékos asztalát.

– Erőteljes férfiú számára talán Roland lenne megfelelő. Vagy Nagy Károly? Esetleg az Orléans-i Szűz? Netalán egy török császár is megtenné?

A kövér ember bólintott, és egy pénzdarabot dobott az asztalra. Az utcai jós valamilyen elrejtett gépezet segítségével működésbe hozta a bábokat, amelyek forogni, ugrálni kezdtek az oszlop körül. Mindig gyorsabban mozogtak a furcsa kis alakok, kardot forgatva, kormánypálcát vagy virágcsokrot szorongatva kezükben. Hangos kattanással hirtelen megállt a gépezet, és valamennyi bábu elvágódott az asztalon, a török császár kivételével, aki kormánypálcájával az állatöv augusztus hónapjára és a fölötte lévő 78-as számra mutatott.

Ebben a pillanatban hirtelen lendülettel megindult a batár, és rögtön be is fordult a Rue de la Victoire-ba. Hamarosan az Hôtel de Thellusson elé értek. Balra kanyarodás után szürke ruhás lakájok vasrácsos kaput tártak fel a hintó előtt.

Utazásuk véget ért.

6.

Ugyanaznap este tizenegy órakor Félix őrt állt egy egyszerű gyaloghintó mellett, amelyből pár perccel előbb köpenybe burkolódzott, hallgatag alak szállt ki, és határozott léptekkel indult a Rue d’Houssaye egyik háza felé.

Második fejezet

1.

Joseph Fouché, a rendőrminiszter, belépett palotája előcsarnokába. Az Hôtel de Juigné a rendőrminisztérium tőszomszédságában, a Quai Voltaire-en állt. Lassan indult fölfelé az első emeletre, abba a tágas szobába, ahol legszívesebben időzött szabadidejében. Már éjfélre járt az idő, és az estély, ahonnan jött, meglehetősen unalmas volt.

Murat Caroline, Napóleon húga, és mint sokan mondták, az egyetlen igazi férfi a családban, túlságosan tökéletes háziasszony volt ahhoz, hogy valódi népszerűségre tehessen szert. Mesterkélt, erőltetetten kedveskedő modora nem tudta elfeledtetni az emberekkel, hogy alapjában véve milyen büszke, keserű, veszedelmes és elégedetlen teremtés. Mint méltatlan kisebbítést viselte nagyhercegnői rangját, és e botrány miatti bosszúságát sokszor nem is tudta titkolni.

Fouché fölfelé haladt a széles márványlépcsőn. Három lakája, a lépcsőház egy sötét sarkából, kővé dermedve figyelte, amint elhaladt előttük. Arannyal ékes gallér szorította nyakát, és bélelt kék bársonykabátja – minthogy hivatalos öltözékben volt – nehéz ráncokban hullt alá keskeny válláról. A szokottnál lassabban lépegetett fölfelé a lépcsőn, és szórakozottan nyitott be szobája ajtaján.

Rendes szokása szerint szétnézett a szobában, ebből mindig megnyugvást merített. Ez a szoba jelentette számára a biztonságot, a felszabadulást a legyőzött veszedelmek nyomasztó emléke alól, s a bizalmat, hogy diadalmaskodik az eljövendők felett is. Óvatos, körültekintő elméje itt felüdült, s elmerenghetett győzelmein. A veszedelmek csalánerdejéből sikerült a biztonság virágát kiszabadítania. S mintegy jelképéül ennek a gondolatának gyönyörű rózsacsokrot pillantott meg íróasztalán.

Megkönnyebbülten sóhajtott fel, és tekintete a rózsákról a zöld velencei üvegből készült karos gyertyatartóra siklott, onnan a padlót borító Aubusson-szőnyegre, melynek művészi rajzú mintája óriási sast ábrázolt, aranyszínű és barna tollazattal, karmai között Ganymedesszel. Aztán rózsa- és gesztenyefából készült pamlagára esett pillantása, majd a könyvekkel teli polcokra a nagy mahagóni íróasztalon túl. A márványkandallóban barátságos fénnyel hatalmas bükkfahasábok tüze lobogott.

De csak be kellett egy pillanatra csuknia a szemét, máris ott látta magát piszkos fekete reverendájában a szemináriumban, amint az ebédlő friss súrolásszagú asztala fölé hajol, vagy pedig Calvet atya egyhangú prédikálását hallgatja a templomban.

Majd azt a képet látta, amint rémülten menekül Robespierre elől, rejtekhelyeken bujkálva, mindaddig, míg titokban, fortélyos ésszel vissza nem tudja fordítani a rá leselkedő végzetet arra a kérlelhetetlen piperkőcre. Azután meg ott látja magát felfelé kapaszkodni a meredek padláslépcsőn, a piszkos kis szoba felé, ahol éhesen, pénz nélkül húzódott meg a terror utáni rövid időben, amikor sokan azt hitték, hogy már vége a forradalomnak, ismét úr lesz a reakció, és soha többé nem juthat szóhoz olyan valaki, aki a király halálára szavazott, és véres bosszút állt Lyon városán. Sok ilyen és ehhez hasonló emléken merenghetett el az az ember, aki egész életében a meredély szélén járt, sőt le is zuhant, és újra csak a magasba kapaszkodott; aki mindig nagy tétben játszott.

Lassú léptekkel átsétált a könyvtárszobába. Egy pillanatra megállt, és megsimogatta a velencei bársonyból készült függönyt, mely teljesen eltakarta az ablakot. Mellette a falon aranyozott, faragott rámájú tükör lógott. Ritkán tudott ellenállni annak, hogy megnézze magát a tükörben, pedig nem sok öröme telt benne. Nem szerette látni magát, szinte félt a tükörképétől. Most is bosszankodva kereste magán a hatalom vonását és pecsétjét. Sokszor munka közben, amikor elméje a legragyogóbb terveket szőtte, és tekintete véletlenül a szemben lévő tükörre tévedt, soká szinte megbabonázva és dideregve bámult oda. Őszülő hajtól övezett pattanásos arcában semmi élet, semmi kifejezés. Lecsukódó szemhéja nem teszi titokzatossá szemét, csak álmos és zárkózott tekintetet ad neki, és még egy jól kigondolt terv után sem csillog benne mélység vagy ravaszság. Legföljebb kíváncsiságot vagy közönyt árul el, aszerint, ahogy hangulata változik, politikai érdeke kívánja. És a természet túl közel is helyezte szemét hosszú, de nem hajlott orrához. Keskeny, egyenes ajkú, kemény szája túl kicsi ahhoz, hogy határozott jellemre valljon. Következetlen szájnak lehet mondani.

Ennél a gondolatnál elmosolyodott, és a keskeny ajak visszamosolygott rá a tükörből. Gúnyos, keserű mosoly volt, de mégis ez világított rá legjobban igazi lényére.

– Mi semmit sem árulunk el magunkról – látszott mondani az ajak.

A mosoly eltűnt arcáról, és homloka ráncba húzódott. De ez a ránc nem volt a tekintély jele, sem a töprengésé vagy haragé. Életet vagy halált jelenthetett ugyan azoknak, akik segítették vagy megakadályozták tervei végrehajtásában, de mégsem volt más, mint makacsság, a dac vonása. Az álla voltaképpen szélesebb volt, mint amilyennek látszott, de az arccsonttól lefelé futó vonalak kissé hegyesnek mutatták. Ha állkapcsát erősen megfeszítette, arca erőltetett, mesterkélt kifejezést öltött.

Rútságát nem szégyellte, mások előtt gúnyt űzött belőle, s hatását arra használta fel, hogy ellenségeit megfélemlítse, zavarba ejtse, vagy mély benyomást tegyen azokra, akiket ki akart engesztelni és megnyerni magának. Sokszor azonban legjobban szerette volna öklével összezúzni a tükröt.

Íróasztalához lépve kinyitotta keménygallérjának kapcsát. Még nem volt éjfél, de a virradat is itt fogja találni a dolgozószobájában. Az utóbbi időben nagyon sokat foglalkozott minisztériuma folyó ügyeivel. A lélekölő munka nem volt kárba veszett fáradság. Most már minden szálat a kezében tartott, teljesen felkészülve arra, hogy bármely pillanatban lecsaphasson a szervezkedő összeesküvőkre, mégpedig olyan biztonsággal, hogy tekintélye nagyot fog emelkedni a császár előtt. Prégent és angliai ügynökei állandó összeköttetésben voltak a Londonba menekült királypártiakkal, és tudomása volt arról a szállongó hírről is, mely szerint az angolok meg akarják támadni Franciaországot, és trónra ültetni Bourbon herceget. A rendőrség résen van, és minden rendben fog menni, Napóleon az utóbbi időben veszedelmes türelemmel nézte a reakciós erők mozgolódását, úgyhogy a rendőrminiszternek ugyancsak törnie kellett a fejét annak a két problémának a megoldásán, hogyan tartsa meg a császárt a forradalomnak, és hogyan tartsa meg a trónt a császárnak.

Most itt volt az ideje, hogy mérlegelje az eredményeket, és fontolóra vegye, nem kellene-e fordítani egyet politikája szekerének rúdján?

A császár, ha mások véleményét is meghallgatná, szilárdan és legyőzhetetlenül ülhetne trónján. De ő nem hallgat senkire. Néha úgy viselkedik, mint egy tébolyodott. Békét kellene kötnie Angliával, s mégis újabb kalandokba bocsátkozik Spanyolországban. Pedig már igazán abbahagyhatná ezt az örökös szerencsejátékot. Nem lehet mindig számítani arra, hogy újabb és újabb győzelmekkel ellensúlyozhatja azokat a kellemetlenségeket, amelyeket önfejűségével okozott.

Ólomnehéz szemhéját félig lecsukva, halványan elmosolyodott az íróasztalánál ülő miniszter. Császári ura gyakran mondogatja, hogy minden ember befolyásolható, csak a hiúságát kell megpiszkálni. Vajon ő maga kivétel ez alól a szabály alól? Ő, aki elkápráztatta az egész világot, végül talán saját magát fogja becsapni?

Mosolygása nem tartott sokáig, összeszorított ajakkal kinyitotta íróasztala fiókját, és hatalmas iratcsomót vett ki belőle.

A császár Bayonne-ba készül. Onnan akarja figyelni a spanyolországi eseményeket. A nép elégedetlen, és forrong a degenerált és viszálykodó királyi család ellen. Murat, aki Madridban buzgólkodik, már szinte látja saját fején a királyi koronát.

Ez a spanyolországi ügy lesz a próbatétele a császár józanságának. Franciaország békéért imádkozik, és a császár azon töri a fejét, hogy újabb királyi dinasztiát alapítson a saját családjából. Mindenféle bonyodalomtól őrizkedni kellene most, és ez a spanyol dolog különösen veszélyes. Ki tudja, mi minden történhet, ha Napóleon komolyabban beleártja magát Spanyolország ügyeibe!

Fouché hátradőlt székén. Pillanatnyilag nem óhajtotta ezt a kérdést bővebben bolygatni. Egy dolog azonban egészen világos. Ha a császár mindenképpen vesztébe akar rohanni, óvatos rendőrminiszterének idejekorán körül kell nézni biztos talaj után, ahol lábát megvetheti.

Azonkívül Napóleon is halandó, s ha ő tétovázva, habozva, nem hajlandó fiúörökösről gondoskodni, környezete lesz kénytelen méltó utódot keresni a trónra. Mindenki tudja, mennyire megnyerte a császár szeretetét minden oroszok cárja, Sándor. Ezt a gyöngéjét ki kellene használni. Ha Katalin, a cár szeretett testvére hajlandó volna elfogadni Napóleon kezét, ez a házasság valóban az égben köttetnék.

Most azonban olyasvalami történt, ami romba dönthet minden legszebben kigondolt tervet is. A császár – anélkül, hogy egy szót is szólt volna rendőrminiszterének a dologról – elhozatta Walewska Máriát Varsóból. Fouché nem árulta el, hogy tud róla, de ügynökei nyomon követték az ifjú Marbot-t a francia határig, s visszatérését is megvárták ott. Az utolsó értesítést ma kapta tőlük. Walewska grófné Párizsban van, és a császár alig egy órája lépett be háza kapuján.

Vajon hogy fogadja őt a szépasszony? Mit remél ettől a találkozástól? Talán a lengyel királyság visszaállításáért folyik a játék? Akárhogyan is áll a dolog, a grófné jelenléte Párizsban már elég ok arra, hogy meghiúsítsa a megegyezést Oroszországgal. Metternich a legrövidebb idő alatt megtudja ezt a fordulatot, s a Bécs és Pétervár között meginduló eszmecserék keserű levét alighanem Franciaország issza meg.

Azt mondják, Napóleon szereti Walewska Máriát. És ami még súlyosabb, állítólag először életében a császár is igaz szerelmet kap viszonzásul. Eddig Napóleon soha nem engedett asszonyi befolyásnak. Lehetséges volna, hogy most még Sándor cár barátságát is kockára veti egy múló szenvedély kedvéért? Az egész eset hallatlanul rejtélyes és veszedelmekkel teli.

Fouché olyan mozdulatlanul ült székén, mintha márványból faragott szobor volna. Gondolatai annál élénkebben, gyorsabban cikáztak.

Mi lenne, ha Joséphine császárné helyét Walewska Mária foglalná el a trónon? Napóleon, a forradalom szülötte, hátat fordítva a királyi dinasztiáknak, eltorlaszolná a reakció útját. Ez olyan megoldás lenne, ami eddig még senkinek se jutott eszébe, talán még magának a császárnak sem.

Most megmozdult a rendőrminiszter, és írásai fölé hajolt. Ezek az ügyek most nem a legfontosabbak. Előbb meg kell ismerkednie a grófnéval, mert eddig – bár sokat hallott és olvasott róla – még sohasem találkozott vele. Ő pedig senki véleményét nem fogadja el készpénznek, csak a maga ítéletében bízik meg.

Időközben azonban a császár sem töltötte tétlenül napjait. Állandóan érdeklődött a bayonne-i helyzet és hangulat iránt. Tudni kívánta a helybeli előkelőségek nevét és a személyes biztonságára rendelt titkosrendőrök lajstromát. A megtett és teendő óvintézkedésekről is beható jelentést kért. Ezek adminisztratív dolgok voltak ugyan, de a császár szerette rájuk felhívni a figyelmet, ezzel mintegy azt hangsúlyozva, hogy – bár a rendőrminiszter ezt sokszor elfeledni látszik – nagyobb és fontosabb dolgokat a belügy- és a külügyminiszterrel beszél meg.

Fouché gyorsan átfutotta az előtte fekvő jelentés sorait. Bayonne-ban nem volt főmegbízottja. Ezt a hiányt sürgősen pótolni kell. Az ilyen tengerparti várost szigorú megfigyelés alatt kell tartani. Vegyes lakosság, sok köztük a spanyol – így hangzott a jelentés. Ez természetes, hiszen a város oly közel fekszik a spanyol határhoz. Ki az a szamár, aki ilyen fölösleges mondanivalókra fecsérli az idejét? Megnézte az aláírást. Jacques d’Urberville. Ceruzájával jegyzetet írt a papír szélére. Ez az ember nem érdemli meg a fizetését.

Mi hír a város vezetőségéről? Csupa jelentéktelen ember. Gazdag kereskedők, egy kivételével. Ez egy Menthon nevű, jakobinus elveiről ismert férfiú. A város általános hangulata nem túlságosan kedvező. Az angol blokád keményen sújtja a kereskedelmet, s mind jobban erősödik az a párt, amelyik tartós békét óhajt kötni Angliával. Minden tengerparti városban ugyanez volt a helyzet. A polgárság nyögött a súlyos adóterhek alatt, a csempészek pedig mesésen gyarapodtak.

A bayonne-i polgármestert azzal gyanúsítják, hogy politikai megbízhatósága mellett is behozatali engedélyekkel üzérkedik. A rendőrminiszter vállat vonva lebiggyesztette az ajkát. Ez komoly dolog. Hogyan jut egy vidéki polgármester behozatali engedélyekhez? Ez illetéktelen megrövidítése a nagyobb tekintélyek mellékjövedelmének.

Újra feljegyzett valamit a papiros szélére. Erről bővebb tudósítást kell kérnie titkos magánkémétől, Gaston Barat-tól, aki a Virágkosárhoz címzett bayonne-i vendégfogadó tulajdonosa.

E percben kopogás hallatszott az ajtó felől.

– Szabad! – szólt kissé ingerült hangon Fouché.

Egyik lakája lépett be, ezüsttálcán pecsétes levelet hozva. A miniszter elvette a levelet, és feltörve a pecsétjét, elolvasta a pár sort.

„Rögtön beszélnem kell önnel. Okvetlenül legyen itt még éjfél előtt. J.”

Íróasztali órájára vetett tekintete közben egy pillanatig tétovázva töprengett azon, hogy mi a fontosabb most, eleget tenni ennek a hívásnak, vagy átolvasni a többi ott heverő írást? A császár kérte őt, hogy a bayonne-i jelentéseket személyesen intézze el.

Fouché alig láthatóan vállat vonva felállt, és a levelet a gyertya lángja fölé tartotta.

Elhatározta, hogy nem követi a császár parancsát. Nem először történik ez, és valószínűleg nem is utoljára.

– Kérem gyorsan a kabátomat és a gyaloghintómat – intézkedett a lakáj felé fordulva, aki tüstént távozott a szobából.

A rendőrminiszter megrázta asztali csengőjét, és a háta mögött nyíló ajtón dohányszínű kabátban egy férfi lépett be. Ódon könyvek illatát hozta magával, és egész lényéből valami békés nyugalom áradt. De a kilincsen nyugvó keze piszkos volt, arca és nyaka pedig izmos, mint egy gladiátoré.

Fouché az íróasztalon fekvő írásokra mutatott.

– Dolgozza ezt fel, Tisset – mondta neki –, csináljon kivonatot ezekből a jelentésekből, és mondja meg Desmarest-nek, hogy hajnalban jelentkezzék itt nálam.

– Hajnalban, kegyelmes uram?

– Hat órakor. Mondja meg neki, hogy hozza el a titkos akták B sorozatát, amelyek Bayonne-ra és környékére vonatkoznak. Azonkívül írjon levelet Pierre-nek, a bordeaux-i biztosnak. Elrendelem, hogy haladéktalanul menjen Bayonne-ba, s ott várjon további utasításaimra.

2.

Három perccel később Fouché már egyszerű gyaloghintójában ült. Semmi cifraság, címer vagy jelvény nem árulta el, hogy milyen nagyurat visznek benne a Tuileriák felé. Még díszes öltözéke sem árulhatta el kilétét, mert bő felsőköpenye teljesen elfedte alakját.

A gyaloghintó erősen himbálódzott, amikor hordozói a Pont Carrousel egyenetlen kövezetén lépkedtek. Hideg szél fújt a folyó felett és szitáló esőt kergetett maga előtt. A rendőrminiszter előrehajolt, és összehúzta a hintó ablakának bőrfüggönyét.

Joséphine kétségtelenül okos nő. Éppen olyan okos, mint amilyen szívtelen. Veszedelmes asszony. Fouché sokra becsülte annak idején a barátságát, de most mint ellenséget se becsülte le. Eszébe jutott az az emlékezetes nap múlt nyáron Fontainebleau-ban, amikor nagyon komolyan kérte a császárnét, hogy a császár, a dinasztia és az ország érdekében tegye meg azt a nagy áldozatot, csatlakozzék a szenátus kívánságához, és kérje meg Napóleont, hogy váljék el tőle s házasodjék meg újra. Joséphine haragja és felháborodása oly nagy volt, hogy azóta sem tudott jó szemmel nézni rá.

De most mégis érte küldött, és haladéktalanul látni kívánja. Mit akarhat tőle? Nem valószínű, hogy csupán azért, hogy szemrehányásokat tegyen neki. Ez nem volna ennyire sürgős. Talán tanácsot és támogatást akar kérni tőle? Ez egyáltalában nem lehetetlen. Régi szokásokról nem egykönnyen szokik le az ember. Még alig kilenc hónapja, hogy magára haragította, ellenben hosszú évekig éltek jó barátságban. Biztosan nagyon ideges és izgatott. Sokáig kell majd hallgatnia a panaszait, drága idejét pocsékolva.

A himbálódzó gyaloghintó megállt, és a miniszter kiszállt a palota vasrácskerítésének egy kis ajtaja előtt. Egy erős szélroham sűrű ködöt csapott az arcába, mialatt kopogott az ajtón, ami tüstént ki is nyílt. Bokrok között húzódó egyenes, homokos talajú úton ment befelé, és a sötétben hallotta a távozó őr lépteit. Vezetőjét követve egy ajtóhoz jutott, amely nesztelenül nyílt meg előtte. Eltűnő szoknyák suhogását hallotta, miközben keskeny lépcsőn kapaszkodott fölfelé, és egy pillanattal később már ott állt a császárné színe előtt.

Mély udvari meghajlásának éppen felénél tartott, amikor siető léptekkel közeledett feléje Joséphine magas, szikár alakja. A hosszú kabát, amely a fűtetlen szobában a hideg ellen védte tagjait, heves sietségében szétnyílt, s látni engedte sárga selyemruhájának földig omló ráncait és magasan a derék fölött elhelyezett övét.

– Hagyja, kérem, ezt – fordult Fouchéhoz –, nem a minisztert kérettem magamhoz. A jó baráttal szeretnék beszélni.

Kecses mozdulattal nyújtotta feléje mindkét kezét, bár remegése elárulta erős felindulását.

A rendőrminiszter megragadta a kinyújtott két kezet. Az ujjak ideges szorítása meglepte. Ez a nő még a követ is meg tudná lágyítani. Kezét kiszabadítva nem mulasztotta el befejezni a félbemaradt meghajlást.

De a császárné oly izgatott volt, hogy nem is figyelt arra, mit művel a miniszter.

– Walewska Mária Párizsban van! – kiáltotta.

Arcán a pirosság oly élesen elütött bőrének zöldesfehér árnyalatától, mint az érni kezdő alma piros része a többitől. Nagy, sötét szeme mélységes önsajnálat tüzében égett.

Féltem, hogy nagy jelenetet fog rendezni – gondolta magában Fouché –, és, úgy látszik, félelmem nem volt alaptalan.

Hangosan pedig így szólt:

– Könyörgöm, csillapodjék, felség!

– Walewska Mária Párizsban van – ismételte Joséphine –, ma délben érkezett meg. És Bonaparte jelen pillanatban nála van.

Fouché kiegyenesedett, és karját nyújtva a császárnénak a kis szoba túlsó sarkában álló pamlaghoz vezette, maga pedig egy székre telepedett mellette.

– Mint jó barátért küldött értem – kezdte meg tiszteletteljes hangon a beszélgetést. – Ez igazán nemes és szép cselekedet. Boldog vagyok, hogy igaz barátjának érez, annak a tanácsnak ellenére, melyet többször voltam kénytelen adni felségednek.

– Ön, úgy tudom, már többször változtatta nézeteit – jegyezte meg szelíden a császárné.

– De mindig megvolt rá az okom, felség.

– Mint barátért küldtem önért, s ön visszautasít?

– Most is változatlanul ragaszkodom felségedhez – felelte komolyan a miniszter –, de sohase voltam olyan igaz, jó barátja, mint akkor, amikor azt a sorsdöntő lépést tanácsoltam. Higgye el, nemcsak Franciaország sorsa, de az ön biztonsága is kockán forog.

– Szóval még mindig rá akar beszélni arra, hogy váljak el Bonapartétól?

– Mindenesetre nagyon fontosnak tartom, hogy Napóleonnak törvényes örököse legyen.

– Ön azt hiszi, hogy a császárnak még születhetik gyermeke?

– Mindenesetre hajlandó vagyok ezt hinni.

Joséphine hátradőlt zöld selyempárnáira, telt ajka reszketve tördelte a szavakat:

– Nem az én hibám, hogy nem tudtam eddig gyermeket szülni neki. Én nem vagyok meddő. Fiam és lányom tanúskodik erről. És negyvenhárom éves vagyok csupán. Miért hozzam meg ezt a nagy áldozatot, amikor nem tudhatom, hogy az utódom képes lesz-e megfelelni hivatásának? Miért tegyek le a reményről, hogy még nekem is lehet gyermekem tőle?

Könnyedén meghajolva, halkan felelt Fouché:

– Erre igazán csak felséged maga adhat feleletet.

Joséphine szenvedélyesen összeszorított öklökkel ugrott föl. A rendőrminiszter józan, nyugodt tekintete megakadt a császárné nyakán, ahol egy finom idegszál tisztán láthatóan remegett.

– És mit szólna ahhoz, ha azt mondanám, hogy meg is van a reményem erre?

– Ez esetben csak azt tanácsolhatom felségednek, hogy bizonyosodjék meg reményéről minél előbb. Felséged orvosának megállapítása mindenkit rögtön megnyugtatna, és felesleges mondanom, hogy én, mint régi barátja, milyen határtalanul boldog volnék egy ilyen nem várt megoldás hallatán.

Elhallgatott, és kíváncsian várta szavainak hatását. El volt készülve arra, hogy a császárné éppen úgy elveszti önuralmát, mint akkor Fontainebleau-ban, és heves szidalmak, vitatkozások után zokogva, sírva könyörög segítségért. De elmúlt egy pillanat, és Joséphine félig csukott szemmel hátravetette magát a pamlagon. Fouché türelmesen várt, mert tudta, hogy mit jelent ez. A császárné elhatározta, hogy megőrzi nyugalmát és legyőzi indulatait. Ívelt ajka hirtelen keserű mosolyra torzult. A válságnak vége, most már majd okosan, nyugodtan lehet vele beszélni.

Kinyitotta szemét, és anélkül, hogy megmozdult volna, így szólt:

– Nagyon fáradt vagyok, Fouché. Mindenbe belefáradtam már.

Rövid hallgatás után így felelt a rendőrminiszter:

– Felséged az előbb Walewska Mária Párizsba érkezését emlegette. Nagyon kérem, mondja meg őszintén, mi nyomja a lelkét. Bár véleményeink egy bizonyos pontra nézve politikai okokból nem is egyeznek meg, azért én barátja maradtam, higgye el.

– Tudja, ugyebár, hogy Walewskát Napóleon hozatta el Varsóból?

– Kötelességem, hogy mindenről értesüljek.

– Ön mindent tud, Fouché. Árulja el nekem, mi rejtőzik ennek a dolognak a hátterében?

– Az ön véleménye igazán hízelgő, felség.

– Az isten szerelmére, Fouché, ne beszéljen velem ilyen hivatalos hangon. Bonaparte indulóban van Bayonne felé. Még semmiféle értesítést nem kaptam arra nézve, hogy vele kell-e mennem. Hátha ezt a lengyel nőt akarja magával vinni?

– Fogalmam sincs róla, de ha ez a szándéka, akkor semmit sem tehetünk ellene.

– Úgy hallottam, hogy ön egy orosz házasság érdekében dolgozik. Valami orosz hölgynek, Sándor cár testvérének dicséretét hallom mindenfelé zengeni.

– Én igazán nem felelhetek azért, amit a pletykáló nyelvek susognak, vagy pláne zengenek.

Joséphine barátságosan a rendőrminiszter dúsan hímzett kabátujjára helyezte kezét, és szemrehányó mosollyal szólt hozzá:

– Barátom maradt, higgyem el… így mondta, ugye? Mindenki tudja, hogy az olyan hírek, amelyekért a rendőrminiszter nem felelős, nem élnek soká.

– Azt természetesen nem tudhatom, hogy a császár milyen terveket forgat a fejében, de én úgy gondolom, hogy az orosz frigy szilárdítaná meg legjobban a trónját. Jobban, mint bármely más eddig felmerült megoldási terv. Walewska Mária Párizsban van. Felséged ezt nem látja örömmel. De én talán még kevésbé örülök neki.

A császárné szeme diadalmasan csillant fel.

– Ez őszinte beszéd, kedves, megmaradt barátom. De a hangja olyan, mintha fájna önnek, hogy becsületesen megmondja az igazat. Ön az orosz házasságot szeretné nyélbe ütni. Hiszen akkor szövetséget köthetünk egymással. Pétervár messze van, de Walewska Mária itt van közvetlen közelben. Én most a legnagyobb bizonytalanságban élek egyik napról a másikra, és elszántan szállok síkra az életem problémáinak megoldásáért. Gondolt ön már arra, hogy Napóleon esetleg feleségül akarja venni Walewska Máriát?

– Drága asszonyom, hogyan jutott eszébe ilyesmi?

– Csak azt kérdeztem, hogy ön gondolt-e már erre.

– Semmi sem lehetetlen.

– Akkor önnek kötelessége segítségemre lenni abban, hogy ezt megakadályozzam. Mi lenne a haszna ennek a házasságnak? Még gyermek sem valószínű. Bonaparténak nem első kísérlete volna ez, hiszen ön is jól tudhatja, hogy nem én vagyok az egyetlen nő az életében.

– Itt van mindjárt Eleanor Denelle – szólt Fouché a mennyezetre függesztve tekintetét –, Léonnak hívják a fiát. Úgy hallom, szép, egészséges gyermek.

Könnyű pír öntötte el a császárné arcát, szigorú tekintete mélyén azonban némi ravaszság, sőt elfojtott vidámság csillogott.

– Mondja ezt meg Murat-nak, ha legközelebb találkozik vele. Azt is elmondhatja, hogy a gyerek feltűnően hasonlít rá.

– Én egészen megbízható helyről hallottam, hogy a kisfiú tipikusan korzikai. – A rendőrminiszter elhallgatott, aztán élesen Joséphine szemébe nézve, hirtelen bizalmas hangon folytatta: – Nézze, drága asszonyom, egész jó taktika ezt a gyanút hangoztatni, de nekem meggyőződésem, hogy ebben az esetben mégis sikerült a császárnak eredményt elérnie.

Joséphine vállat vont.

– Ahogy gondolja. De ami a legfontosabb, Napóleon nem olyan biztos ebben.

Fouché egy percig mozdulatlanul ült helyén. Joséphine ma még a császár felesége. Nem volna okos dolog megsérteni.

– Nem gondolom – szólalt meg végre –, hogy Napóleon el akarja venni feleségül Walewska Máriát. Nem hiszem, hogy vaktában elvenne feleségül egy másik asszonyt. Először meg akar győződni róla, számíthat-e örökösre, vagy sem. Úgy sejtem, ebben kereshetjük egyik okát annak is, hogy idehozatta a szép lengyel nőt. Bizonyságot akar szerezni arról, hogy lehet-e még gyermeke, vagy sem.

– Fiatal ez a nő?

– Húszéves.

– És szép?

– Úgy mondják.

– Akkor nem lesz nehéz megakadályozni a császár kísérletét – szólt Joséphine, és látszott rajta, hogy erősen gondolkodik valamin.

Fouché kíváncsian pillantott rá, nem értvén meg rögtön, mire céloz.

– Nem lesz nehéz – ismételte a császárné. – Bonaparte udvarlása nem túlságosan mulatságos, a hölgy pedig valószínűleg nem tartozik a szentek közé.

Hirtelen fölnevetett, Fouché ajkán csendes mosoly suhant át.

A császárné folytatta:

– Eleanor őszinte vallomása szerint annyira untatta őt a császár, hogy kénytelen volt óráját előbbre igazítani, csak hogy megrövidüljenek a felséges látogatások.

– Gondolja, hogy Walewska Mária is sokallani fogja a császár látogatásait?

– Még ennél is többet gondolok – felelte Joséphine, és rekedtes hangja újra érzékien csengett –, mert felteszem, hogy ez a kis lengyel boszorkány húsból és vérből való nő. Mert megtörténhetik ám az is, hogy Napóleon sok az embernek, és ez a sok mégsem elég.

Fouché gyenge vállrándítással válaszolt:

– Meglehet azonban, hogy Walewska Máriának kisebb igényei lesznek, mint Eleanor Denelle-nek. Azonkívül nagyon buzgó katolikus hírében áll, és erkölcsös nőnek is mondják, már tudniillik leszámítva Napóleon iránt táplált érzelmeit.

Joséphine felegyenesedett ültében.

– Hogyan jött ide Párizsba? – kérdezte. – Gondolom, gondosan vigyáztak testi épségére.

– Az egyik Marbot fiút, Félix a neve, bízta meg a császár azzal a tisztséggel, hogy ide kísérje a szépasszonyt. Holnap reggel bővebb részletekkel is szolgálhatok felségednek.

Joséphine megragadta karját.

– Segítségemre lesz ebben az ügyben? – Hangja mély volt és könyörgő. Felső ajka, melyet finom pelyhek árnyaltak, reszketett.

– Bővebb részletekkel szolgálhatok… – ismételte Fouché. Majd rövid szünet után folytatta: – Nem hinném, hogy olyan könnyű lesz megzavarni a császár kísérletét. De kész vagyok, hogy szépen fejezzem ki magamat, tereptanulmányokat végezni.

A császárné beleegyező, lelkes hangon válaszolt:

– Beszéljen a fiatal Marbot-val. Ismerkedjék meg a nővel. Ők együtt utaztak végig Európán. Biztosan nagyon jó barátságban vannak egymással. És mindketten nagyon fiatalok. Vegye kezébe a dolgot, Fouché! És ne felejtse el: nem az a fontos, hogy valójában mi történik, hanem csak az, hogy Bonaparte azt higgye, amit kell. Ez a feladat önre vár Fouché, érti? Egyedül önre. – Keze, mely görcsösen szorította a miniszter karját, reszketett.

– Minden tőlem telhetőt meg fogok tenni – mondta Fouché –, de addig is okosan tenné, ha látszólag nem venné tudomásul, hogy Walewska Mária Párizsban van.

– Holnapra már az egész város tudni fogja – ellenkezett türelmetlenül a császárné. – Azt akarja, hogy nevessenek rajtam, és butának tartsanak?

– Drága asszonyom, sokszor nem árt, ha butának tartják az embert. Én nemegyszer hasznát vettem ennek. Így menekültem meg a guillotine-tól kilencvennégyben, és sokszor gondolkodom azon, megmaradhatnék-e sokáig jelenlegi állásomban, ha nem szerezném meg ellenségeimnek néha-néha azt az örömet, hogy alábecsülhessék képességeimet.

Az ajtón halkan kopogtak. Joséphine visszadőlt párnáira.

– Szabad! – kiáltotta.

Az ajtó kinyílt, s a küszöbön egy nő jelent meg.

– Mi az, Lucienne? – kérdezte tőle a császárné.

Az asszony keresztülsietve a szobán mély meghajlással összehajtogatott papírdarabot nyújtott át Joséphine-nek, aki idegesen bontotta ki és kezdte olvasni a jóformán olvashatatlan írást.

Fouché előtt sem voltak ismeretlenek ezek a macskakaparáshoz hasonlatos betűk. Olvasásuk közben a császárné arca hirtelen egészen megváltozott. Szeme élénken ragyogott, felugrott a pamlagról. Fouché is felállt, s mereven megállt előtte.

– Április másodikán indul Bayonne-ba! – kiáltotta diadalmasan –, és nekem vele kell mennem! Ez azt jelenti, hogy Walewska Mária itt marad Párizsban. Magára bízom őt, Fouché. Magára bízom.

Azután – éppen, mikor a rendőrminiszter meghajolni készült, hogy búcsút vegyen – megfordult, és heves, görcsös zokogással a pamlagra vetette magát.

Fouché egy pillanatig habozott, majd rövid pillantást vetve a zokogó császárnéra, lassan elindult az ajtó felé.

Harmadik fejezet

Walewska Mária az órára pillantott. A kandalló szélén álló aranyozott márványból készült óra régi határkövet ábrázolt. Nehéz volt róla megállapítani az időt. Művészi alkotója, amikor réz számlapját készítette, úgy látszik, elfelejtette, hogy mi az óra voltaképpeni célja.

Közelebb lépve hozzá meglátta, hogy két aranyozott mutatója szorosan egymás fölött van. Öt perc múlva tizenegy óra lesz.

Nyugtalanul kezdett fel-alá járkálni a szobában. Most már minden percben itt lehet. Biztosan elindult már a Tuileriákból Duroc kíséretében.

Jelenlétét már rögtön megérkezésekor éreznie kellett abban a gyengéd figyelemben, amellyel fogadtatásáról gondoskodott. Az óra mellett egy virágtartóban hatalmas rózsacsokor állt. Mária elmosolyodott, mert eszébe jutott, hogy Varsóban is hasonló virágot küldött neki a császár, azzal a kéréssel, hogy tűzzön fel belőlük egyet-kettőt. Találkozásukkor, így szólt az üzenet, Napóleon szívére fogja tenni a kezét, ezzel jelezve, hogy az csupán érte ver. Mária pedig feleletül simogassa meg keblén az ő ajándékvirágát. De ő mégsem tűzte fel a rózsákat, mert a virágok ékszereket rejtegettek szirmaik között. Napóleon javíthatatlan. Éppen úgy, ahogyan az ékszerekkel elrontotta örömét a virágokban, most is elárasztja pompával. Napóleont meglátogatni jött el Varsóból, és itt a császár szeretője számára berendezett palota várta.

Voltaképpen talán úgy illene, hogy meghatottságot és hálát érezzen. Marysia alig győzött hova lenni örömében, amikor pár órával ezelőtt megtekintették az egész házat. Annyi bizonyos, hogy ez a hosszúkás szoba, az udvar fölé kiugró, félkör alakú, szépen ívelt ablakával jóleső ellentétben állott varsói palotájának ízléstelen pompájával. Az öreg gróf rossz Boucher-utánzatokkal díszíttette a mennyezeteket, és pazarul aranyozott bútorokkal tömte tele a szobákat. Ezeket a bútorokat Velencéből hozta magával, még a hetvenes években, jóval az ő születése előtt. Ez a párizsi szoba azonban valóban művészi ízlésre vall.

Vajon kinek az ízlése szerint készült? Nem valószínű, hogy Napóleon beleszólt volna, mert ő egyáltalában nem ért ilyesmihez. A szőnyeg gyengéd színeivel csalogatta, hogy kibújva papucsából meztelen lábával próbálja ki bársonyos puhaságát. A falon hat Savonnerie-gobelin lógott, művészi mintáik részben Flórát, részben az Aranykorból vett jeleneteket ábrázolták. Az ablakon és az ajtókon nehéz selyemfüggönyök, a mahagónibútorok szphinxfejekkel és griffmadárkarmokkal díszítve. A hattyú alakú ágy fölé selyemfinomságú muszlinmennyezet omolt. Alig pár perce hagyta el a fürdőszobát, ahol delfinek szájából ömlik a víz a mélyített márványkádba, és ahol a tükörből készült falakat virágfüzéreket tartó Ámorok díszítik.

Első pillanatban megriadt e pompa láttán. Tizenöt hónappal ezelőtt egy percig sem maradt volna a palotában, éppen úgy, ahogy az ékszereket sem fogadta el Varsóban. De az ilyen büszke viselkedés ideje már lejárt. Azóta – jól tette-e, vagy rosszul – kedvese lett annak az embernek, aki sokszor meggyötri, megkínozza, máskor dédelgeti, becézi, de aki maga mégis valami furcsa módon sajnálatra méltó.

A falon függő tükörhöz lépett, és sokáig nézegette magát benne. Fehér selyempongyoláját ezüstfonálból szőtt öv szorította össze derékban. A ruha alatt közvetlenül a langyos fürdőtől felfrissült bőre fehérlett, és meztelen lábát hattyúpehellyel szegett papucs fedte. Aranyló fürtjei laza fonatba kötve omlottak vállára.

Zavarban volt, hogy miképpen fogadja az érkező császárt.

Azt sem értette egészen, hogy miért kellett ilyen sürgősen ide jönnie. Napóleonnal úgy egyeztek meg, hogy miután még nem áll módjában visszaállítani a lengyel királyságot orosz szövetségesei megsértése nélkül, Mária nem veszélyezteti a császár nyugalmát és békéjét. Csak akkor jön Párizsba, amikor Bonaparte elérkezettnek látja erre az időt.

Amint ott állt a tükör előtt, tompa léptek zaját és egy zár csikordulását hallotta a háta mögött. Dobogó szívvel fordult meg, és tekintete a sarokban álló hatalmas szekrényre esett. Ajtaján át keskeny lépcső vezetett a földszinti előcsarnokba. Marysia azt mondta, hogy ugyanilyen titkos lépcső vezet a Tuileriákban a császár termeiből a császárné hálószobájába.

A szekrény ajtaja kitárult, és a császár alakja megjelent a küszöbön.

– Mária! – kiáltott, és szürke felöltőjét a földre dobta. Mellé röpült a kalapja is, és kitárt karral sietett az asszony felé. Nadrágjának fehér színe a gyertyák fényében élesen elütött sötétzöld kabátjától. Hajának egy fürtje homlokába lógott, szeme örömtől csillogott. Kézelője keményen, mereven nehezedett Mária vállára, kardmarkolatának gombja pedig bordáit nyomta, mialatt mindkét karjával szenvedélyesen átölelte.

Az ifjú nő ki akart szabadulni a szoros béklyóból. Hátrahajtott felsőtesttel nézett a császár szemébe.

– Mária, mi van veled?

Napóleon lehajolt, és izzó csókot nyomott az asszony jobb kezére, aki szabadon maradt baljával végigsimított vékony szálú, sima haján.

– Ritkul a hajad, Napóleon – szólt Mária, s úgy hallotta a saját hangját, mintha valaki idegen beszélne.

A császár fölkapta a fejét. Előbb még oly csillogó szeme most alig látszott ki sötét szemhéja alól.

– Ezért jöttél ezer mérföldön keresztül idáig, hogy erre figyelmeztess? – kérdezte.

Hirtelen újra lehajolt, s fejét a selyempongyola ráncai közé dugta, oda ahol a szétnyíló ruha látni engedte a hófehér nyakat és a szép vállat. Frissen borotvált álla és ajka mohón szántott végig a puha bőrön. Elfojtott, szenvedélyes szavakat mormolt. Mária mozdulatlanul tűrte mindezt.

Most hevesen felkapta fejét a császár. Minden mozdulata hirtelen és szinte félszeg volt. Megfogta kedvese csuklóját, és gyengéden a pamlag felé vonta őt.

– Nem örülsz nekem, Mária? Olyan régen nem láttuk egymást! Többé nem szabad ilyen soká távol lenned tőlem.

Leültek egymás mellé. Még mindig kezében tartotta az asszony kezét, de közben fürkészve nézett körül a szobában.

– Hogy tetszik itt neked? – kérdezte. – Meg vagy elégedve? Nincs semmi kívánságod?

Mária mosolyogva nézett a szemébe.

– Te válogattad össze ezeket a szép dolgokat, Napóleon?

– Pontos utasításaim szerint Fouché kereste ki ezt a házat – hangzott a rövid válasz.

– Szóval akkor ő tudja, hogy itt vagyok Párizsban.

– Én nem mondtam meg neki. De Fouché mindenről értesül.

– De nekem semmi dolgom sincs vele – tiltakozott Mária.

– Meg kell ismerkedned vele, kedvesem. Megparancsolom neki, hogy tisztelegjen nálad. És akkor mondd meg neki te, hogy ne ártsa bele magát a dolgodba. Én már sokszor megmondtam neki ugyanezt. De ő az egyetlen ember Franciaországban, aki fütyül a parancsaimra. Kineveztem egy rendőrminisztert, s akkor kiderült, hogy három minisztert kaptam egy személyben. Egy szép napon hadsereget fog verbuválni ellenem. Mit csináljak ilyen emberrel?

– Miért nem csapod el őt, ha ennyire engedetlen és veszedelmes?

– Mégsem olyan veszedelmes, mintha valami tökfilkót ültetnék a helyére. Ő a legokosabb ember egész Franciaországban. – Hirtelen felugrott, s úgy folytatta beszédét. – A bútorokat pedig egytől egyig Pauline válogatta ki. Ő az egyetlen a családunkban, akinek jó ízlése van. – Megint leült Mária mellé, s térdére téve kezét gyengéden kérdezte: – Tetszik neked itt? Jól érzed magad? – De megint nem várta meg a választ, hanem kedvese füléhez hajolt, és suttogva folytatta: – Mária, olyan jó, hogy itt vagy velem. Ez a szó, hogy jó, nem is elég. Ez maga a boldogság. Itt most legalább lábadhoz tudom rakni mindazt, amit megérdemelsz.

Nyugtalanul ugrott fel e szavaknál, és fel-alá kezdett járkálni az óriási kék szőnyegen, fejét kissé előrehajtva, két kezét hátul összekulcsolva. Ez volt szokásos mozdulata, s Mária most mégis oly idegennek látta őt.

– Most itt vagy Párizsban, ahol mindenki megtanul élni. Ez a város a tiéd. Arra vár, hogy téged szolgáljon. Mit akarsz csinálni holnap? Talma fog játszani neked a Française-ban. Vagy jobban szeretnél az operába menni? Chevalier énekel ezen a héten Spontini Vestaléjában. Lyoni bársonyruhába kell öltöznöd. Vagy pedig abba az újfajta brokátba, amelyik kitűnően fog állni a hajad színéhez. Leroy majd gondoskodik mindenről. Csak küldesd hozzám a számlákat Mária, és ha az a csirkefogó becsap…

A fiatal nő félbeszakította:

– Hallgass el! – kiáltotta. – Hát nem tudod, hogy mindez teljesen lehetetlen?

Napóleon abbahagyta a járkálást, és megállt vele szemben.

– Én nem vagyok a császár felesége, Napóleon.

Türelmetlen mozdulattal oldotta le kardját a császár, és a földre dobta.

– Istenemre, Mária, örökre száműzöm azt, aki csak egy tekintettel is meg mer sérteni, legyen bár férfi vagy nő az illető.

Walewska Mária mélyet sóhajtott.

– Természetes – mondta megadóan –, hogy senki sem fog egy tekintettel sem megsérteni. De hogy magukban mit gondolnak, azt aztán senki sem tudja ellenőrizni.

– Ki törődik azzal, hogy magukban mit gondolnak?

– Én nem törődöm vele egy csöppet sem. De nem azért jöttem ide, hogy ünnepeltessem magamat, s hízelgők vegyenek körül. Nekem az ilyesmi nem okoz örömet. Neked talán igen. A hiúságodat kielégítené. És ez elég neked? Mondd, Napóleon, csak ennyit jelentek én számodra?

A császár térdre borult előtte, és ölébe rejtette arcát.

– Mária – suttogta –, te tudod, hogy mindennél több vagy nekem. – Megint megragadta csuklóit, és zavart elkeseredéssel nézett a szemébe. – Megint a régi nóta – mondta. – Azért jövök hozzád, hogy boldog legyek, hogy felviduljak kissé, és akkor vég nélküli beszélgetésekkel töltjük az időt.

Olyan hirtelen mozdulattal ugrott fel, hogy megtántorodott, és nekiesett a háta mögött álló kis asztalkának. Kinyújtott karjával egyensúlyozva, hogy el ne essék, lesepert egy kis díszdobozkát az asztalról. Levelek hullottak szerteszét a szőnyegen. Lehajolt, hogy felszedje, de Mária a karjára tette kezét s így szólt:

– Hagyd csak, levelek…

– Levelek? – kérdezte a császár hevesen.

– A te leveleid…

Fölvett egyet a földről, és olvasni kezdte:

– „Nem láttam mást, csak téged. Nem csodáltam mást, csak téged. Nem kívánok mást, csak téged. Kérlek, felelj rögtön, és enyhítsd sóvár vágyamat. N.” – Fölpillantott: – Csakugyan én írtam ezt?

– Már nem emlékszel rá?

– Nem válaszoltál erre a levelemre, Mária. – Visszadobta a földre, és egy másikat emelt fel. – „Gyere el hozzám – olvasta –, mindent megteszek neked, amit csak kívánsz! Hazád is sokkal kedvesebb lesz nekem, ha megkönyörülsz sóvárgó szívemen.” – Indulatosan dobta az asztalra a papirost. – Még mindig az a błoniei honleány vagy? – kérdezte hevesen. – Ma is egész éjjel politizálni fogunk? Mit tehetek még többet Lengyelországért? A varsói nagyhercegség már megvan. Visszaállítsam a lengyel királyságot? Jól tudod, hogy ez lehetetlen. Sándor ebbe sohasem egyezik bele. – Újrakezdte sétáját a szőnyegen fel-alá. – Örökké Lengyelországról beszélsz nekem – folytatta. – Mutassák hát meg a lengyelek, hogy bátor férfiak. Vívják ki maguk a szabadságukat.

– Eleget harcolnak ők, igaz, hogy nem a hazájukért. A magad céljaira használod fel őket, Napóleon.

– Hadsereget kértem tőlük. Nyolcezer lengyel lovas katona van Spanyolországban és hétezer Németországban. A te hazád hatvanezer embert tudna mozgósítani. Én köteleztem magamat, hogy visszaállítom Lengyelország függetlenségét, ha feleennyi embert kapok. És engem vádolsz mégis szószegéssel? Varsóban megértő voltál. Megegyeztünk abban, hogy Lengyelországnak várnia kell. A béke kedvéért türelmesnek kell lennünk. – Megfordult, és szembenézett az asszony csillogó, felháborodott és vádló tekintetével.

– Hol van az a megígért béke? Miért küldtél hadsereget Spanyolországba?

– Mária, miért gyötörsz politikával ezekben a percekben?

Hangja szinte panaszosan hangzott, de Mária úgy érezte, már nem fordulhat vissza az útról, amelyen elindult. Mindent meg kell mondania a császárnak.

– Austerlitznél megsemmisítetted ellenségeid hadseregét, Jénánál is szétszórtad őket. És megverted Eylaunál meg Friedlandnál is. Mikor fogsz már jóllakni a győzelmekkel? Megígérted nekem, hogy szeretni fogod hazámat, és én megtartottam szavamat, nem zaklattalak többé, remélve, hogy végre csakugyan béke lesz. És most mégis azt beszélik, hogy új háborúra készülsz. A szabad lengyel királyságért a kisujjadat sem mozdítottad, de Spanyolországból hűbéres tartományt akarsz csinálni magadnak.

A császár szeme kissé gúnyosan villant meg:

– Nagyon jól vagy értesülve, kedvesem. De értesülésed kissé korai. És kissé időszerűtlen. Szeretném tudni, kitől tudtad meg, hogy mik a terveim.

– Az előbb mondtad, hogy nyolcezer lengyel lovas van Spanyolországban. Véletlenül vannak köztük ismerőseim.

– Úgy látszik, a tábori posta cenzúrája nem elég szigorú. Majd utánanézek a dolognak.

– Meg kell tudnom az igazságot, Napóleon.

Az asszony szíve hevesen dobogott, míg ezeket a szavakat mondta, de már annyira indulatba jött, hogy nem törődött a császár gúnyolódásával.

– Úgy, tehát az én kis Máriám az igazságot kívánja tudni – szólt Napóleon különös tekintetet vetve rá. – Hát persze, ő még olyan fiatal és tapasztalatlan, hogy kíváncsi az igazságra.

Hahotázva fejezte be szavait, de kedvese továbbra is szilárd elszántsággal nézett farkasszemet vele. Nem tetszett neki ez a vad, olaszos nevetés. Félig lecsukott szempilláival, előretolt állkapcsával ebben a pillanatban közönségesnek látta a császárt, és csöppet sem félelmetesnek.

A nevetés elhalt ajkán, s közelebb lépve hozzá magához vonta az asszonyt.

– Mit értesz te a politikához? – mondta, és egyik karját derekára fonta, szabadon maradt keze pedig a lazán összekötött pongyola ráncai között tűnt el. – Milyen sima és hűvös – suttogta –, drága, kedves teremtés vagy, de próbára teszed az ember türelmét.

Két ujjával gyöngéden megveregette a kipirult arcocskát, és az asszony fogyni érezte erejét. De leküzdve gyöngeségét, mégis ellent tudott állni az erőszakos ostromnak.

A császár felugrott, és újrakezdte egyhangú sétáját a szoba egyik végétől a másikig.

– Mire annyi idős leszel, mint én, Mária, addigra rá fogsz jönni, hogy milyen nehéz megtudni az igazságot. Sokszor azt hisszük, már megfogtuk, de mire szétnyitjuk a markunkat, egészen más alakot mutat. Az igazság keresése az idealisták feladata. Egyszer én is azt hittem, hogy megtaláltam. Tüzér kapitány voltam egy olyan hadseregben, amelynek alig volt ágyúja, és a katonáim ezekkel se tudtak bánni. Ágyúkapitánynak becéztek akkor. Nagyon furcsa dolog az, eszmékért harcolni. Úgy vagyunk evvel, mint a kisgyerek, aki játék közben megvágja az ujját. Én hű maradtam az eszméhez akkor is, amikor a köztársaságot mint tábornok szolgáltam. Csakis így sikerült elérnem, hogy a rongyos, lyukas cipőjű csőcselékből hősök serege lett. De eljött az idő, hogy nekem is vagy egészen le kellene mondanom ideáljaimról, vagy csak azok a határok között harcolhatnék értük, amiket a körülmények szabnak meg. De én nem akarok tűrni határokat. Úgy cselekszem, ahogy én látom jónak, ha a világ összedől is, és emberek milliói pusztulnak is el.

Walewska Mária bánatosan és csodálkozva nézett a kis zömök alakra, amint változatlan léptekkel rótta a szőnyeget. Mintha a bábjátékos keze láthatatlan zsinóron rángatna egy élő emberhez ijesztően hasonló bábut. A szavak alatt valahol mélyen elrejtőzve megérezte az embert, akinek gyógyításra és vigasztalásra van szüksége. De megtalálja-e vajon a hozzávezető utat?

– Nos – szólalt meg a császár hirtelen feléje fordulva –, egy szavad sincs hozzám?

Széttárt karokkal hevesen fakadt ki az asszony:

– Mit tudjak válaszolni erre a beszédre? Hiszen mikor ilyen kedvedben vagy, akkor a szavaid nem jelentenek semmit. Hogy feleljek neked, mikor nem is értem, amire gondolsz. Csak akkor tudok rád hallgatni, ha rendes emberi hangon beszélsz velem. – Mély, halk hangon tette hozzá: – De te bolygó árnyékot csináltál magadból, amely mindig nagyobbra nő, amint a nap lefelé halad útján.

Napóleon hirtelen gyorsasággal kedvese mellett termett, és megragadta a kezét.

– Mária – mondta szenvedélyesen –, úgy érzem, hogy eltávolodsz tőlem. Mi a kívánságod, mit mondjak neked? Hidd el, Varsóban igazán a békéért dolgoztam. De az angolok, akik hét évvel ezelőtt szóba sem akartak állni velem, lehetetlenné tették a békét. Szörnyű dolgok történtek azóta, hogy Finkensteinban utoljára találkoztam veled. Az angol flotta bombázta Koppenhágát. Elrabolták a dán hajókat. Nem akarok erről a szörnyűségről beszélni, de megértheted, hogy mit jelent mindez. Anglia hallani sem akar a békéről. Elhatározta, hogy tovább folytatja a háborút. Ez az oka annak, hogy beleavatkozom a spanyolországi ügyekbe. Én is jobban szerettem volna elkerülni ezt a dolgot, de Portugália semmiképpen sem hajlandó fölbontani az angol szövetséget. Fölajánlottam Portugáliát Károlynak, de nem elég okos ahhoz, hogy belássa a francia szövetség hasznát, és nem elég erélyes, hogy rendet tudjon tenni a családjában. A spanyol királyi család élete valóban botrányos, Károly pedig jelentéktelen fickó. Felesége utálatos teremtés. Mindnyájukat Bayonne-ba rendeltem. Egy-két nap múlva én is odautazom, hogy találkozzam velük. Már mindent elintéztem. József bátyám lesz a spanyol király. Jobban szerettem volna Lucient küldeni Madridba, de ő nem hajlandó odamenni. De az is lehetséges, hogy József Nápolyt kapja, s ez esetben a spanyol korona Lajos fejére kerül. Úgyse tesz jót neki a hollandiai éghajlat, s a néppel sem értik meg egymást. Lehozom a délvidékre onnan a vizes rónákról, ahol szörnyen unatkozik, és amellett folyton baklövéseket követ el. Voltaire-nek igaza volt: canards, canaux, canaille.{5} Semmit sem lehet várni egy ilyen országtól. Sokkal jobb lesz neki Spanyolországban, és legalább tisztára söpröm Európának ezt a sarkát is. Junot Portugáliában van, és az a dög Braganza hajóra szállt. Ez megint egy csomó új kikötőt jelent Angliának.

Mária összekulcsolt kézzel, halkan sóhajtott:

– Megint egy ország, amit le kell igázni! Sohasem lesz már ennek vége?

Mély csend követte szavait. Napóleon mozdulatlanul állt, mintha messze a távolba nézne, és mégis önmagában, a saját lelkében keresne valamit. Egy pillanatra mintha még kedveséről is megfeledkezett volna, majd gyors mozdulattal végigsimított homlokán.

– Miért kellett nekem voltaképpen idejönnöm? – kérdezte szomorúan az asszony. – Miért hozattál el hazámból?

Egy pillanatig elgondolkodva nézett rá:

– Az orosz kereskedők sürgetik Sándort, hogy állítsa helyre a kereskedelmi összeköttetést Angliával. A nemesség is pártolja a kereskedőket. Sándor fél a népétől. Bármely pillanatban megtörténhet, hogy megnyitja kikötőit az angolok előtt. Meg kell tehát őt ijesztenem. A lengyel királyságot még nem állítottam vissza, de meghatalmazott követe már itt van Párizsban, Walewska Mária grófné személyében, akiről köztudomású, hogy semmit sem tudok megtagadni tőle. Sándor már megtudta, hogy itt vagy. Ez talán gondolkodóba ejti egy kicsit.

Ravaszul, diadalmasan és helyeslést várva bólintott Mária felé, de ez semmit sem vett rajta észre. Nem tudta, szánakozzék-e vagy méltatlankodjék-e, csak azt érezte, hogy zavart, gyámoltalan, segítségre szoruló ember áll előtte.

– Te olyankor egyáltalában nem törődsz azzal, hogy Lengyelország a cár igája alatt nyög, amikor jóban vagy Sándorral, de ha barátod kissé ingadozni kezd, akkor tanácsosnak látod biztatni a hazámat, hogy még jöhet olyan idő, amikor felszabadul a szolgaságból. Úgy játszol emberek és nemzetek sorsával, mintha te volnál az Atyaisten.

A császár karja elhárító mozdulatra lendült, amelyről nem lehetett tudni, hogy fenyegetést vagy megadást fejez-e ki.

– Abban a pillanatban, amint a világ nem érzi az én lenyűgöző erőmet, megsemmisít engem. Te vallásos nő vagy, Mária. Imádkozz Istenedhez! Könyörögj neki, hogy pusztítsa el Anglia hajóit a tengeren. Hogy semmisítse meg aranyát bankjaiban. Kérd meg, hogy adjon több észt és belátást Európa ostoba államférfiainak. És adjon nekem erőt, hogy boldoggá tudjam tenni népemet.

Mialatt így beszélt, egészen közel lépett kedveséhez. Gyengéden, szinte félénken fogta meg a kezét. Kifakadását keserű hangon kezdte, de az utolsó mondatok már szinte panaszosan hangzottak.

Minden szava mintha bátorságért és megnyugvásért esengett volna, és Walewska Mária érezte, hogy már nem tud sokáig ellenállni. Már nem is érzett egyebet, mint azt, hogy szeretné, ha hozzásimulna, hogy közel érezze magához, hogy vágyik elfelejtetni vele a gondjait, kétségeit.

Az ölelő karok szorosan fonódtak köré. Látta a mámor tüzét felgyúlni a császár szemében, és érezte a vágy ébredését keze reszketésén.

– Felejts el mindent – dadogta a császár –, csak érezd, hogy mennyire szeretlek. Minden egyéb elmúlik… a szépség, az érzelem, még a nap maga sem örök.

Szerelem és részvét hulláma ragadta el Máriát, és hozzásimulva, szinte önkívületben imádkozott, kérve az Istent, hogy kedvese találjon éppen olyan felejtést az ő szerelmében, mint ahogyan ő elfeledkezik mindenről a világon a karjai között.

Negyedik fejezet

1.

– Tedd el a pénzedet – szólt Félix –, ma az én vendégeim vagytok.

Jókedvűen lökte vissza mellette ülő barátja pénztárcáját. Nyakravalója kissé szorította, egy rántással lazított rajta. Mosolyogva nézett végig pajtásain. Szinte úgy érezte, mintha a gyerekei lennének. Jól teletömte őket étellel és borral. Sok jó dolgot fogyasztottak, és mind az ő költségére. Ő volt számukra az öröm és a jólét forrása. A hosszú, izmos Gaston büszkén viselte a dragonyosok alhadnagyi mundérját, Jacques pedig szintén tisztában volt vele, hogy milyen jól fest a saint-cyri kadétok egyenruhájában.

Tizenegy óra volt, és éppen most jöttek a Variétés-ből. Hat órakor Vérynél ebédeltek. Ez nagyon is emlékezetes volt számukra. Gaston azt indítványozta, hogy a Rue de Richelieu-re menjenek a Lambert vendéglőbe, viszont Jacques Champeaux-ról beszélt a Rue de Chartre-ban, aki nagyon jó kosztot ad mérsékelt árért. De Félix elutasította azt a gondolatot, hogy bárhol is mérsékelt árért ebédeljenek. Hiszen ennek a napnak reggelén kapott kétezer frankot Duroctól, aki alaposan megdicsérte, és újabb megbízásokat emlegetett.

Legelőször is új kalapot vett édesanyjának, két húgának pedig ruhára való lyoni selymet. Édesanyja a legnagyobb zavarba hozta őt, mert a kalaposüzletben mindenki szeme láttára cuppanós csókot nyomott az arcára. Madame Déspeaux – aki még a hírneves Leroy-nál is jobban értett a kalapokhoz – megtapsolta ezt a kedves jelenetet. Félix ellenben sikertelenül próbált csókot lopni Mademoiselle Annette ajkáról, aki arról volt nevezetes, hogy a tollas kalapokat senki se tudta olyan ízlésesen díszíteni, mint ő.

Gastonnal és Jacques-kal egész véletlenül találkozott estefelé. Mindjárt megpendítette előttük a mulatság eszméjét, s amint várható volt, a két fiú könnyen és lelkesen állt kötélnek.

A Variétés-ben látták és megéljenezték Cambacérèst. Alig múlt el este, hogy Cambacérès meg ne jelent volna ezen a mulatóhelyen. Mindenki tudta, milyen gyöngéd érzelmekkel viseltetik Mademoiselle Montansier iránt. A császár egyszer tréfásan azt mondta főkancellárjának, hogy az említett hölgy, úgy látszik, Párizs minden öreg agglegényének imádott bálványa. A császár vidáman nevetett, amikor ezt mondta, s minthogy nem illik, hogy ő egyedül nevessen, mindenki együtt kacagott vele, aki csak hallotta, s ez a mondás valósággal szállóigévé lett.

Színház után a Palais-Royalba mentek, most pedig az oszlopcsarnokos kávéházban ülnek, és citromos vizet szopogatva igyekeznek kissé kóválygó fejüket rendbe hozni. La Romain maga szolgálta ki őket, Párizsnak ez a legbájosabb Hébéje.

Nagyon mulatságos volt itt ülni és figyelni az embereket. Bár az éjszaka nem volt hideg, mégis jólesett a felsőkabát. Széles kalapjuk egy széken hevert mellettük. Úgy érezték, mintha oszloperdőben ülnének, mert a helyiség falai tükörből voltak, és így az oszlopsor a végtelenségbe veszett.

Félix belenézve a tükörbe, mély gondolkodásba merült. Mekkora az a távolság, amit lát? Vajon hány oszlopot tudna megszámolni? Mi a különbség a valóság és a között, amit a tükörben lát?

Jacques csizmájával megérintette a lábát. Félix feltekintett. Három fekete kalapos fiatal lány haladt el előttük. A hosszú Gaston előrehajolt.

– Ezek semmit sem érnek – szólt komoran –, amikor én… amikor Varsóban voltam…

Jacques szája elé tartotta a kezét, hogy visszafojtott ásítását leplezze.

– Olyan sokszor hallottuk már mindezt – panaszkodott unott hangon. – Magas volt és szép és nagyon szeretett téged. És a fogadós haragudott, mert összetörted az ágyat. – Majd Félix felé fordulva folytatta: – Gaston kibírhatatlan, mióta visszatért Varsóból, pedig még csak nem is látta Walewska Máriát. Mesélj nekünk valamit róla, Félix.

Félix mosolygott.

– Nincs mit mesélnem.

Jacques komolyan bólintott:

– Aha, értem, hétpecsétes titok. Teljes diszkréció. Egy olyan „tudnék mesélni, ha lehetne” ügy, ugye?

– Hagyjatok ki engem a játékból! Ha varsói híreket akarsz, fordulj Gastonhoz.

– Varsóban… – kezdett rá készségesen a hosszú ifjú.

– Párizs az én mindenem – szólt közbe Félix, és karja széles ívben lendült a hullámzó tömeg felé.

Holnap megírja levelét a császárnak. Azt fogja kérni, hogy a saint-cyri tiszti iskolába léphessen be. Ezt a szerény kérését csak nem utasítják vissza, tekintve, hogy jól hajtotta végre megbízatását, és minden baj nélkül elhozta Walewska grófnét Európa másik végéről. Közben kedves látványban gyönyörködött szeme.

A fekete kalapos leánykák tétovázva álltak egypár jól megtermett gránátos és egy csomó kék-szürke egyenruhás lovas katona között. Hirtelen sürgés-forgás támadt körülöttük, s a tömeg egyszerre csak szétvált.

– Jön az Öreg Agglegény! – kiáltotta rekedt hangon egy jól megtermett huszár. Pálinkáspohár állt előtte az asztalon. Az arcán végigfutó hosszú vágás régi harcok emléke volt.

Félix odanézett, s íme, a főkancellárt pillantotta meg, már másodízben ma este. Méltóságteljesen vonult be az oszlopok között. Mellette két kamarása lépkedett, valamivel mögöttük pedig két titkára, Monvel és Lavollée. Ezeket követte Bonet de Freychs és Noël, a jogtudós, aki úgy viselkedett, mint aki csak kényszerűségből van ott, de el akarja kerülni a feltűnést. Végül a barátok és tanítványok csoportja tolongott.

A főkancellár díszes ruhában pompázott. Arannyal dúsan hímzett kék bársonykabát feszült jól megtermett felsőtestén. Fehér nadrág és lyoni selyemből szőtt fehér harisnya egészítette ki öltözetét. Kalapját, melyet a kezében tartott, tollak valóságos erdeje borította, és nyakán terjedelmes nyakkendő virított. Arca vörös színben ragyogott. Időről időre jobbra-balra tekintgetett, és mélán mosolygott a körülötte állókra. A szomszédos Café Corazza egyik asztalától gúnyos felkiáltások hallatszottak az ott ülők hangos nevetésétől és vidám tapsától kísérve.

– Úgy látszik, jól ebédelt ma az öreg – jegyezte meg Gaston.

– Mi is ebédeltünk – tette hozzá Jacques.

– Igaz, hogy mi is ebédeltünk – hagyta rá Félix –, de ez csak bevezetés volt. Innen most az Idegenek Klubjába megyünk az Hôtel d’Augnybe. Ott kitáncolhatjuk magunkat. Meglátjátok, milyen jól fogunk mulatni.

A három fiatalember felállt. Az odasiető pincérnek Félix egy fél Napóleon-aranyat dobott az asztalra, és méltóságteljes mozdulattal utasította el a visszajáró pénzt.

2.

Karonfogva sétáltak ki az oszlopsor között az utcára. Elhaladtak a Palais-Royal előtt, s a Rue de la Chaussée-d’Antin felé vették útjukat. Nemsokára beléptek a mulató ajtaján.

A terem nagy volt, a levegő forró, és sűrű tömeg tolongott a parketten. Színes uniformisok tarka tömege kavargott mindenfelé. Kék-szürke dragonyosok mellett vörös, zöld és sárga huszárok virítottak, amott meg a dzsidások arannyal ékes skarlátpiros ruhájában gyönyörködhetett a szem. Egyik sarokban tökrészeg gárdistát pillantott meg Félix. A tiszt élénken vitatkozott egy lakájjal, akinek öltözete furcsa vízhatlan vászonból készült, kezében pedig gyertyakoppantót szorongatott.