Imágó

Emlékképek előző életeimből

Spirituális napló

Reinkarnációs utazásaimról

Szántó Márta

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

A könyvben szereplő képek saját festményeim fekete-fehérben, a honlapomon megnézheted eredeti színükben: www.itramarti.hu

„Önmagunk megismerése kaland, amely váratlan messzeségekbe és mélységekbe vezet”

Carl Gustav Jung

Bevezető

Ha érdekel, hogy mi történhetett velünk előző életeink során, milyen máig ható traumák érhettek bennünket, kik voltunk, hogyan éltünk, hogyan haltunk meg, akkor tarts velem! Megmutatom neked, én mit láttam, mit éltem meg reinkarnációs utazásaim során, hogyan értettem meg, milyen hiedelmeink és fogadalmaink kötnek össze bennünket azokkal az életeinkkel érzelmeinken keresztül.

Hogyan hatnak ránk tudatalatti működéseink által azok a mélyen elrejtett tartalmak, amikről semmit sem tudunk, csak érzünk - félelmet, bűntudatot, haragot, szorongást, elvágyódást látszólag minden ok nélkül.

Lassan, kitartó munkával jutottam odáig a relaxáció, meditáció és önhipnózis gyakorlásában, hogy előző életeim folyosóján feltárultak az ajtók, és bepillanthattam önmagam rejtett titkaiba.

Köszönet

Családom szeretete nélkül nem tudtam volna összeszedni magam, összpontosítani az írásra. A hétköznapok rohanó tempója nem kedvez a befelé fordulásnak, az ő türelmük és áldozatuk nélkülözhetetlen volt számomra. Köszönöm a beleegyezésüket abba, hogy megírhattam ezeket a történeteket, ők mind szerepeltek benne: a férjem, három fiam, szüleim, nagymamám, öcsém, barátnőim, sógornőm. Ha olvasás közben párhuzamokat vélsz felfedezni a te életeddel kapcsolatban, az nem a véletlen műve, mind össze vagyunk kötve, ugyanazt a leckét tanuljuk sok életen át.

Találkozunk egymással különböző szereposztásban, és jó esetben fejlődünk, nemesedünk.

1. Miért vagyok beteg? Miért zavaros, nehéz az életem?

Félhomály van, oszlopok helyett fatörzsek, ágak borulnak a fejem fölé, és zárnak egy lilás lombkorona alá. A levelek csillognak. Süpped a lábam, puha avarban járok. Szemben velem egy kis fényoszlop világít, fénye megvillan a köveken – ametiszt ragyogás. Szeretem ezt a fényt, elvarázsol és megnyugtat. Megérkeztem a belső templomomba. Halk zúgást hallok, léghullámok borzolnak, izgatott vagyok. Imádkozom a teremtőmhöz, engedélyét kérem az utazásra. Elmondom a kérdésemet:

– Miért vagyok beteg? Miért zavaros, nehéz az életem?

Kérem, hogy kísérjen el Gábriel arkangyal és a felettes énem. Ő az igazság angyala, útmutatást ad számomra a belső képek, a tudatalattim megértéséhez. Őrangyalom, mellette biztonságban érzem magam. Kérem, hogy amikor visszajövök, emlékezzek arra, ami ott történt velem. Hátramegyek az oszlop mögé, és a falon keresem a feliratot vagy az ajtót, ahol beléphetek előző életeim folyosójára.

Hamar megtalálom! Kezem érintésére kinyílik. Belépek. Nehezen látok a romos folyosón. Gyökerek, törmelék, por mindenhol. Tapogatózva haladok. Olyan sötét, huzatos, mint egy ásatás. Ahogy így botorkálok, felfigyelek egy kilincsre, és ott az ajtó is! Lesöpröm. Szép mahagóni színű, díszes ajtó előtt állok. Nem gondolkozom azon, hogy szemlélője vagy szereplője leszek-e annak, ami történik.

Szívem a torkomban lüktet, amikor benyitok. Sötét van, csak a réseken szűrődik be egy pici fény.

Egy deszkaajtó mögött kucorgok és lesek kifelé. Nagyon félek, hogy megtalálnak. Egy kocsma szekrényében bujkálok. Jól hallom a hangokat, kiabálást, csapkodást.

– Meg kell találni! Ellopta a kulcsot! Hogy lehet ez? Kinyírom, mocsok, csaló kurafi! – A hangja félelmetes. A kurafi én vagyok! Döbbenten ülök ott és várok, miközben magamban mosolygok.

Megvárom a hajnalt, és akkor kisurranok.

A következő képben nyolc-tíz éves kisfiú vagyok. Valami gyönyörű, bordó, bársony vitézi öltönyben állok a szobámban a tükör előtt, és hadonászok a kardommal. Szép a szobám, hintalovam, játékaim szép rendben, könyveim a polcon sorakoznak. Mindenem megvan, elégedett vagyok magammal. Senki sincs körülöttem, egyedül vagyok.

Előremegyek az időben. Csinos fiatal férfi vagyok. Drága öltöny, elegáns cipő, kalap, cigarettázom, kaszinóba járok, kártyázom is, néha szerencsém is van. Léha életet élek, ezt bevillanó képekben látom. Látok egy fiatal, szép nőt, aki most is rám vár, szeret engem, de én csak cicázok vele. Nem találom a helyem, furakodok egyre feljebb. Jól beszélek, sima a modorom, tanult vagyok.

Jól helyezkedem a politikában is. A csalás sem riaszt vissza, és elégedett vagyok magammal.

Előremegyek az időben. Este hazafelé ballagok, szép a város, Budapestre hasonlít. Régi kandeláberek (a ’30-as évekből talán), nagy, elegáns házak, sétálok és cigarettázom. Hirtelen berántanak egy sötét kapu alá, és többen is leszúrnak! Nem látom őket, csak fetrengek kínomban, de hiába, leszorítanak. A szép szürke öltönyöm a májamnál csupa vér! Nem rögtön halok meg.

Fetrengek kínomban, és nem értem, hogy miért. A szép fiatal nő arcát látom, ahogy sír.

– Jobb is neki így. – Ezt gondolom. Gyorsan visszalépek, és becsukom magam mögött az ajtót.

Megint a folyosón vagyok, és jobbra meglátok egy halványan világító ajtót, átlátszik, tudom, hogy oda be kell mennem, ez a Köztes Lét ajtaja. Benyitok. Félhomály van, lebegek. Sokan vannak itt, de nem látok arcokat, nem szól hozzám senki.

– Mit keresek itt? – Figyelmemet a magasban egy hatalmas tábla vonja magára. Letaglózva állok ott. A táblán íródnak a következő mondatok, és tudom, hogy nekem szólnak:

– Jó helyre születtél – peregnek a képek a szemem előtt. – Jó gyerekkorod volt, szerettek téged.

Tanulhattál, jómódban, intelligens emberek között mozoghattál, te is intelligens és sármos voltál.

Mégis mindennel visszaéltél! Nem szerettél senkit, nem segítettél senkinek. Csaltál. A kulcs, amit elloptál, a szerepek házának a kulcsa. Szerepeket játszottál, visszaéltél az emberek bizalmával.

Ráláttam az életemre, cselekedeteimre, és őszintén megbántam, amit tettem. Kértem azok bocsánatát, akiknek ártottam. Megbocsátottam magamnak is. Teljesen összeroskadtam. Mintha körbefogtak volna, és lebegtem tovább. Támogattak, bebugyoláltak egy fehér fénybe. A táblán folytatódott az írás.

– Azért, amit tettél, a következő életed ennél nehezebb lesz. Nehéz gyermekkor, a biztonság és a szeretet hiánya keseríti majd meg az életed. Lánynak születsz egyszerű emberek közé, de erősen fogsz vágyni a tudásra és a felemelkedésre. Szerencsére nagy szíved lesz, segíted a körülötted élőket. Nehezen, sok munkával haladhatsz előre, lesz hited és megkapod a támogatást is, ha kéred.

Nálad van a szerepek házának a kulcsa. Most más szerepeket kell magadra venned: nő, anya, segítő, szolgáló, tanító…

Elfogadom az üzenetet, látom magam, ahogy megbocsátok a gyilkosaimnak és önmagamnak is.

Miközben sírok, többen is átölelnek. Elengedem ezt az életemet. Megértem a kérdésemre adott választ, és hogy mit kell tennem ebben az életemben a gyógyulásomért. Kilépek innen, és visszatérek oda, ahonnan elindultam.

2. Miért találkoztam vele? Ki volt ő nekem régen?

Belső templomomban szeretet és biztonság ölel át, a fények simogatnak. Kérdésemet felteszem Teremtőmnek:

– Miért találkoztam vele? Ki volt ő nekem régen?

Áldását kérem az utazásra, kísérőm Gábriel arkangyal és a felettes énem. Belépve előző életeim folyosójára minden derengő, halvány fényben úszik. Nem sokáig kell nézelődnöm, mert hamar észreveszem a fényes, áttetsző ajtót. Lótusz formája és halvány zöld-rózsás színe, kagylókilincse elbűvöl. Benyitva úgy érzem, hogy kicsi vagyok, négykézláb próbálok kijutni innen, de nem tudok, mert fáj. Sírok, nem látok a könnyeimtől, az arcom csupa föld, megfulladok! Megnézem magam kívülről, hogy mi történik velem. Egy kicsi lány baba vagyok, a tarlón próbálok mászni, de sehogyan sem sikerül. Más itt nem történik velem.

Visszamegyek az időben. Egy kis templomban vagyok, éppen megkeresztelnek. Díszes, szép pólyában, anyám ölelésében érzem magam. Nyugalom, békesség, szeretet és ünnepélyes csend vesz körül. A fények anyám arcára esnek, fentről megvilágítva őt, mást nem is látok, csak őt. Fiatal, lányos arcát kendő keretezi, szemei kéken ragyognak, mosolyog rám. Igen, ő az, ráismerek! Nagyon fiatal, szinte még kislány, törékeny alakját átöleli apám. Ő is nagyon fiatal. Kicsit jobban megnézem: nagyon hasonlít a jelenlegi fiamra! Még kicsit ringatózom ebben a boldogságban és felismerésben.

Előrehaladva az időben, dörgésben, villámlásban látom magunkat. Zuhog az eső, lecsorog anyám arcán, mintha könnycseppek áradata lenne. De ő nevet, csavarintva egyet rajtam, a hasán elrejt a kendők közé, rám hajolva véd engem.

A következő képben egy kicsi parasztházban vagyok. Alig vannak bútorok, minden kopott és szegényes. Én ezt nem látom, mert nekem ez a valóság, semmit sem érzékelek a szegénységből.

Csak azt tudom, hogy szeretnek, boldogság vesz körül. Szépen növögetek, látom, az öcsém is a bölcsőben.

Előrehaladva az időben, már hároméves lehetek. Sokat játszom, szaladgálok, kacagok, nyaggatom az öcsémet, jó életem van akkor is, ha szegényen élünk. Egy reggel ijesztő hangokat hallok és kiabálást. Nem értem, mi történik. Anyám ráncigál, pofoz engem, hogy térjek magamhoz, de nem tudok, már nem vagyok magamnál. A láz és a torokgyík teljesen lebénítja kicsi testemet, olyan vagyok, mint egy rongybaba. Anyám csókolgat, ordít, felkap és rohan velem. Az utcán szétrebbennek, nagy az ijedtség, mindenki nagyon félti a torokgyíktól a gyerekeket.

Én már többet nem látok, mert ott, anyám karjai közt meghalok. Látom, szépen felöltöztetett, kicsi testem egy kis deszkakoporsóban, húzza egy lovas kordé. A temetésen szüleimet látom összekapaszkodva, szürke arccal a zuhogó esőben. Kis koporsómra az volt írva: „Julcsi, élt 3 évet”.

Elhagyom ezt az életem. A folyosóra kilépve látom, hogy egy kicsi, rózsaszínű ajtó világít felém.

Nincs kilincse, magától nyílik ki, ahogy hozzáérek.

Belépek a Köztes Létbe. Egy csodálatos selyemréten szaladgálok. A nap süt, meleg van, lágy szél lengeti a hajam. Mindenhonnan gyerekkacagást hallok, sok ismeretlen játékot látok, mindent ki akarok próbálni! Nekiszaladok valakinek, és akkor látom, hogy körben ülnek. Az egyik idős alak szeretettel megölel, és beszél hozzám: