Nógrádi György

Ami sok, az sok
Írások a Magyar Nemzetben

Kossuth Kiadó

Tartalom

Tisztelt Olvasó!

Koszovói dominó  2019. 02. 19.

Újratöltött puskaporos hordó  2019. 03. 05.

Nukleáris csapásirányok  2019. 03. 19.

Robusztus elnöknő  2019. 04. 03.

Ukrajna marslakói  2019. 04. 16.

Vízbe fojtott keresztények  2019. 05. 15.

Választóvonal  2019. 05. 29.

Mélypontok  2019. 06. 12.

Fekete a Fehér Házban  2019. 06. 14.

Túl az Atlanti falon  2019. 06. 26.

Napóleon, a bűnbánat nélküli  2019. 07. 10.

Európa új vezetője  2019. 07. 23.

A halhín-goli incidens  2019. 08. 07.

Búcsú Merkeltől  2019. 08. 21.

Puha célpontok (1.)  2019. 09. 04.

Puha célpontok (2.)  2019. 09. 17.

Európa hibázott  2019. 10. 01.

Fáradt megtorlás  2019. 10. 16.

Kémtörténeteim  2019. 10. 29.

Az évszázad hibája  2019. 11. 13.

Szingapúr, a sikersztori  2019. 11. 26.

Válságok Európája  2019. 12. 11.

Európa őrzői  2020. 01. 01.

Gázos csörték  Társszerző: Virág Attila  2020. 01. 08.

Vesszőfutás  2020. 01. 21.

Erkélyjelenet a kancellárián  2020. 02. 04. 16:16

Muszlim kóla  2020. 02. 25.

Igaz emberek földje  2020. 03. 11.

Migráció lovas kocsin  2020. 03. 25.

Támadás járvány idején?  2020. 04. 08.

Ami a hírekből kimarad  2020. 04. 21.

Ha a vezetők kudarcot vallanak, lángba borulhat a világ  2020. 05. 19.

Lecsukódó öt szem  2020. 06. 02.

Török átok  2020. 06. 24.

Egy élet Amerikáért  2020. 07. 15.

Az egészségügy hírszerzői  2020. 08. 05.

Berlini nyárutó  2020. 08. 26.

Sokismeretlenes egyenlet  2020. 09. 16.

Üzbegisztán még idén kaphat az orosz vakcinából  Társszerző: Bendarzsevszkij Anton  2020. 09. 29.

A berlini amerikai  2020. 10. 06.

Migráció buszjeggyel  2020. 10. 28.

Elmázolt világkép  2020. 11. 18.

Se nem kezdet, se nem vég?  2020. 12. 09.

Nyitott bombázók  2021. 01. 27.

Beoltatlan világ  2021. 02. 24.

Kína a selyemúton  2021. 03. 24.

Világjárás Napóleonnal  2021. 04. 21.

Fogadkozások ideje  2021. 05. 19.

Az unió hitele  2021. 06. 16.

Miről írt Putyin?  2021. 07. 14.

Híd az Adrián  2021. 08. 11.

Történelmi tévedés  2021. 09. 09.

Balszárny  2021. 10. 04.

Nagy sakkjátszma  2021. 11. 08.

Emelt fővel  2021. 12. 13.

Elnöki tűzparancs  2022. 01. 18.

Metszéspont  2022. 02. 22.

Pestis vagy kolera?  2022. 03. 28.

Vándorló szigetek  2022. 05. 03.

Okos majom  2022. 06. 07.

Szobrok Leninnek  2022. 07. 13.

Európai biztonság nem lehetséges Oroszországgal, de nem lehetséges Oroszország nélkül sem  2022. 10. 11.

Kahn negyvennégy lépése  2022. 11. 08.

Valóban kialakulóban van egy új világrend?  2022. 12. 06.

Törpülő Európa?  2023. 01. 02.

Képek forrása

Impresszum

Tisztelt Olvasó!

Köszönöm, hogy figyelmével kitünteti új könyvemet! Eddig több mint tíz kötetet írtam, de ez az első, amelyben korábban már megjelent írásaim kerülnek kiadásra. Köszönöm a Magyar Nemzetnek, hogy a náluk publikált cikkeim újraközlését engedélyezték. Köszönöm a Kossuth Kiadónak, hogy ezt a könyvet is, hasonlóan előző munkáimhoz, kiadta.

Ez a gyűjtemény az elmúlt évek éppen aktuális helyzetelemzéseiből áll. Néhány dolog ma már máshogy néz ki, de én akkor így láttam.

Köszönöm, hogy újra megtisztelnek figyelmükkel! Jó olvasást kívánok!

Nógrádi György

Koszovói dominó

2019. 02. 19.

Magyarország – Lengyelországgal és Csehországgal közösen – húsz éve, 1999. március 12-én csatlakozott a NATO-hoz, elsőkként a volt szocialista országok közül. Néhány nappal később sor került a NATO katonai akciójára Jugoszláviában, és részint a szerencsének köszönhető, hogy nem történt szárazföldi csapás Magyarországról kiindulva, a Vajdaságon keresztül Belgrád irányába.

Koszovó kiszakadása azt jelentette, hogy a Nyugat megváltoztatta a nemzetközi jog alapelvét. Egy nép önrendelkezési joga fontosabb lett a fennálló államhatároknál. Ezt az elvet támogatta az USA és az Európai Unió egy része, viszont azok a tagállamok, amelyekben nagy létszámú kisebbség élt, nem voltak hajlandóak a koszovói függetlenség elismerésére.

Ez volt az a válság, amelynek során a német diplomácia – először az NSZK létrejötte óta – elhatárolódott Párizstól, és kőkeményen saját nemzeti érdekeit képviselte.

Ma már szinte soha nem beszélünk arról, hogy Jugoszlávia az első és a második világháború győztes állama, 1945 és 1960 között a világon a harmadik leggyorsabb ipari és a második leggyorsabb mezőgazdasági fejlődést produkálta. Ezekben az években, amikor a gazdaság jól működött, a nemzetiségi kérdés háttérbe szorult.

Az amerikai diplomácia már a nyolcvanas évek eleje óta azzal számolt, hogy Tito halála után a balkáni birodalom részekre fog szakadni. Ennek okát a tengerpart–szárazföld és az észak–dél ellentétekben, valamint a vendégmunkáskérdésben látták.

A jugoszláv konfliktus azt bizonyította, hogy a hidegháború vége után Európa belsejében is lehetséges a polgárháború. A jugoszláv bomlási folyamat legnagyobb vesztese Szerbia, amely a térség meghatározó államából tengerpart nélküli kis állammá zsugorodott össze. A másik vesztes Bosznia-Hercegovina lett, és bizonytalan az a kérdés, hogy Európa és a világ meddig tud eltartani Európa közepén egy működésképtelen kis államot.

A bosznia-hercegovinai háború volt a legvéresebb a polgárháborúk sorozatában. A harcok következményeként keményvonalas muszlim, azaz vahhábita bázisok alakultak ki az országban szaúdi támogatással, és mintegy 200 kilométerre a magyar határtól terroristaközpontok működtek. A polgárháborúban 280 ezren haltak meg, és 1,3 millió ember menekült el. Az országba telepített taposóaknák jelentős része ma is veszélyt jelent. A muszlimok ellen végrehajtott népirtás fellázította az iszlám világ jelentős résztét. Az „etnikai tisztogatás” egyik legismertebb állomása Srebrenica lett, ahol 1995 júliusában boszniai szerb erők a holland ENSZ-katonák szeme láttára legyilkoltak 8700 bosnyák muszlim férfit és fiút, s tízezer ember „eltűnt”.

Bosznia-Hercegovina egyik fő problémája, hogy részint a korrupció miatt nincs felkészülve a piacgazdaságra. Az agyelszívás Nyugat-Európa részéről a legszegényebb volt jugoszláv tartományokat érinti a legjobban, ezen belül is elsősorban Bosznia-Hercegovinát – míg Macedóniában évről évre nő a muszlimok aránya, és az ország a polgárháború szélén áll.

Koszovó helyzetében az 1999-es év döntő változást hozott. Az ENSZ 1244-es határozata nemzetközi protektorátus alá helyezte Koszovót, egyben megerősítette, hogy a térség Jugoszlávia része. Ez a határozat papíron ma is érvényes.

Amit a koszovói albánok hosszú időn keresztül hirdettek, hogy céljuk több, mint az autonómia, de kevesebb, mint a függetlenség, értelmezhetetlennek bizonyult. A nemzetközi közösség hosszú időn keresztül nem kínált megoldást. Amikor a NATO bevonult az országba, az ENSZ szentesítette azt. Koszovó létrejötte több nemzetközi megállapodást is sértett, de ez érdemben senkit nem zavart. Az Európai Unió külügyminiszterei hangsúlyozták, hogy Koszovó létrejötte egyszeri és megismételhetetlen, de ezt nem tudták betartani, és megvalósult egy olyan dominóelv – lásd a Krím kérdését –, amely Koszovót mint precedenst mutatta fel.

Klaus Naumann négycsillagos német NATO-tábornok a háborút követő első beszédében hangsúlyozta, hogy ez volt az első koalíciós háború Európában. Ez volt az első csak légi eszközökkel vívott háború is, és Koszovó egyik NATO-tag biztonságát sem fenyegette. Ugyanakkor a területi elv helyett most először az emberi jogok lettek a meghatározóak. De a koszovói háború azt is bizonyította, hogy Európa még egy ilyen jellegű konfliktust sem tud egymaga az USA segítsége nélkül megoldani.

A válság azt bizonyította, hogy a Balkánon a multikultúra nem működik, a többség a kisebbséget beolvasztja vagy kivándorlásra kényszeríti. (Ugyanez igaz a Vajdaságban a magyar kisebbségek szempontjából.) Az Európai Unióból visszatoloncolt mintegy 80 ezer roma döntő része a Vajdaságban települt le. Ide érkeztek a krajinai háború után a szerb menekültek is.

A koszovói válság alatt az USA stratégiájában kiemelt szerepet kapott a Balkán, és az amerikai álláspont meghatározta az Európai Unió álláspontját is. Az USA úgy tekintett e térségre, mint az eurázsiai peremvidék egyik meghatározó területére. Hasonlóképpen tekint Japánra, Indonéziára, Tajvanra, Dél-Koreára és az Arab-félszigetre is. Nicholas Spykman amerikai politológus egykor úgy fogalmazott: „Aki a peremvidéket uralja, az uralja Eurázsiát, aki Eurázsiát uralja, az rendelkezik a világ sorsa felett.”

Eközben az orosz és a kínai befolyás amerikai nyomásra háttérbe szorult. A válságkezelés egyik célja volt Koszovó és a térség bevonása a nyugati értékközösségekbe, a NATO-ba és az Európai Unióba.

A szerb–albán ellentétek évtizedek óta uralták a térséget, és ez a nyolcvanas évektől felerősödött. Ennek jele volt a kútmérgezés, az állatok leölése és az erőszak. A bizalmatlanság részeként a kilencvenes évektől az albánokat nem hívták be a jugoszláv hadseregbe. Valamennyi jugoszláviai háborút az jellemezte, hogy az abban részt vevő felek kivétel nélkül rendkívül sok brutális cselekedetet hajtottak végre.

A Nyugat érdeklődése 1998-tól megélénkült Koszovó iránt: a lakosság ekkor tömegesen lázadt fel, és állt az ekkor színre lépő UÇK (Koszovói Felszabadítási Hadsereg) mellé. Mindmáig szinte semmit sem tudunk az UÇK létrejöttéről és gyakorlatilag kimeríthetetlen pénzforrásairól. Az UÇK-harcosok között nagyon sok a külföldi is komoly fizetéssel. A szervezet által végrehajtott gyakori kegyetlenkedések hatására a Nyugat többször is elfordult az UÇK-tól, de ez a folyamat néhány hét vagy hónap után mindig visszabillent. A Koszovói Felszabadítási Hadsereg a létrejötte pillanatától konzekvensen hirdette Nagy-Albánia létrejöttét.

E folyamat részeként 1998 áprilisában hat nyugati állam fagyasztja be a külföldön lévő jugoszláv javakat. 1945 óta először vetik be a jugoszláv hadsereget a rendcsinálás érdekében. 1998. május 28-án a NATO felszólítja Szerbiát az erőszak leállítására. A szerbek és az albánok szembenállását jól jelzi, hogy amikor 1999 tavaszán a Nyugat kényszeríti mindkét felet a tárgyalások felvételére, egyik sem hajlandó egy asztalhoz ülni a másikkal. A tárgyalások a franciaországi Rambouillet-ben folynak. Az amerikai külügyminiszter, Madeleine Albright úgy fogalmaz, hogy három lehetőség van: szerb nem – ebben az esetben bombázás jön; UÇK-nem – ebben az esetben elzárják a szervezetet fegyverutánpótlásától; vagy két igen – és a NATO bevonul Koszovóba.

A március 24-én kezdődött bombázásoknál Albánia és Macedónia azonnal a NATO mellé állt. A NATO hetente több bombát dobott le, mint amekkora a hirosimai atombomba robbanóereje volt. A bombázás napi 70 millió dollárjába került a NATO-nak, és mindmáig vitatható módon megsemmisítették a belgrádi kínai nagykövetséget is. A mintegy 22 ezer ledobott bombától 524 szerb katona halt meg.

A háború első napjaiban Koszovóból az ott élő 200 ezer szerb egynegyede menekült el. A menekülés folytatódott, és a válság végére a szerbek 85 százaléka hagyta el Koszovót.

Újratöltött puskaporos hordó

2019. 03. 05.

Európában két őshonos muszlim népcsoport van: Bosznia-Hercegovinában és Koszovóban. Az előbbi állam létrejöttekor komoly támogatást kapott az arab világtól, a második esetében a döntést Washingtonban hozták meg. Angela Merkel úgy fogalmazott, hogy Bosznia-Hercegovina nélkül nincs sikeres Nyugat. A daytoni megállapodásban Bosznia-Hercegovina területének 51 százalékát kapta a horvát–muszlim koalíció, de hozzájuk került a lakosság 66 százaléka.

A koszovói háború során a szerb vezetés – élén Slobodan Miloševićtyel – a negyedik háborúját vesztette el. Az eddigi jugoszláv fegyveres konfliktusok háromszögháborúk voltak: mindhárom fél gyűlölte a két másikat, de kettő mindig összefogott a harmadik, a szerbek ellen. Korábban a balkáni helyzetet meghatározta a horvát–szerb ellentét, ez mára albán–szerb ellentétre változott.

Horvátország az Európai Unió tagja lett, Szerbia nem. Belgrád célja az EU-tagság elérése, de megfigyelők úgy fogalmaznak, hogy a „lány” (Szerbia) nem szép és nem gazdag. Ugyanakkor Nagy-Albánia meghirdetésének mintájára Szerbia is egyesülni szeretne a többi tagköztársaságban élő szerbekkel. A szerb politikában ma Koszovó a fő kérdés, és ez alá van rendelve még az ország EU-s integrációjának ügye is. Amíg 1999-ben egy Borisz Jelcin vezette, gyenge Oroszország a nyugati kölcsönöktől függött, addig mára a sokkal erősebb putyini vezetés keményebben lép fel az orosz célok érvényesítéséért a Balkánon.

A volt jugoszláv tagköztársaságok közül Bosznia-Hercegovinában, Montenegróban, Koszovóban és Macedóniában általánossá vált a korrupció. Az egész térséget az jellemzi, hogy sehol nem ment végbe demokratikus átalakulás.

Koszovó jövője összefügg Bosznia-Hercegovina és Macedónia jövőjével. A térség mára már nem prioritás az amerikai politikán belül. A helyzetet jól jellemzi, hogy nincs mindkét résztvevő számára elfogadható jó megoldás. Koszovóban a költségvetésből több mint egyharmad a külföldi segély, 13 százalék a külföldön élő albánok hazautalása.

Az albán többségű állammal kötött nyugati szerződésben benne van, hogy Koszovó független lesz, és nem következik be szerb exodus (bekövetkezett!), az ország nem egyesülhet másokkal (azaz nem lehet Nagy-Albánia, és eszerint nem egyesülhet Szerbiával sem), és nem mondhat le területéről. (Ettől kezdve elvileg lehetetlen a területcsere Szerbiával.)

Amerikai tengerészgyalogosok egy koszovói faluban, 1999 nyarán

Az USA álláspontja az volt, hogy Koszovó legyen független az ENSZ Biztonsági Tanácsának határozatával vagy sok állam elismerésével. Az USA hajlandó az ehhez szükséges pénzeszközöket biztosítani. Ez a követelés a korábbi ENSZ-határozat megsértése volt, és Koszovót gyakorlatilag elvették Szerbiától. Az Európai Unió egy része: a spanyolok, a románok, a szlovákok, a ciprusiak nem voltak hajlandók saját nemzetiségi problémáik miatt Koszovó elismerésére. A függetlenség kikiáltásakor, 2008 tavaszán a feketegazdaság aránya nyolcvan százalék körül volt, a munkanélküliek száma pedig elérte az ötven százalékot.

George W. Bush kijelentette, hogy Koszovó mint önálló állam békét hoz a Balkánon. Az amerikai elnök tévedett. Miközben az ország nyomorgott és nyomorog, szinte valamennyi politikus eurómilliomossá vált. A Nyugat úgy jellemezte Koszovót, mint a lehetőségek és a tolerancia országát. A valóságban a nemzetközi felmérések szerint Koszovó a világ egyik legkorruptabb államává vált. Drasztikusan csökkent az export és ennek következményeként a külföldi beruházás is.

Koszovóban a legnépszerűbb államok az USA és a Koszovót elismerő EU-tagállamok lettek. A NATO azt hirdette, hogy közbe kell avatkozni, mert 300 ezer albánt öltek meg. A valóságban a halottak száma 11 ezer fő körül mozgott. Napjainkra a koszovói gazdaság még mindig nem indult be, de óriási mértékű a csempészés, a feketegazdaság és a szervkereskedelem.

Klaus Naumann tábornok úgy fogalmazott, hogy a nemzetközi erőknek legalább tíz évig Koszovóban kell maradniuk. A bevonulás viszonylag egyszerű volt, a kivonulás ennél sokkal összetettebb feladat lesz. A tábornok e beszédéért rengeteg kritikát kapott, de az idő őt igazolta. A háború után húsz évvel a nemzetközi erők továbbra is ott vannak. Egy katona egynapi költsége Koszovóban 485 dollár volt, és ez húsz év távlatában óriási összeg.

Egon Bahr, a német biztonságpolitika akkor még élő legnagyobb alakja azt írta, hogy nem dőlt el a jövőbeni európai biztonsági struktúra kérdése. Johan Galtung professzor, a neves konfliktus- és békekutató úgy fogalmazott, hogy a balkáni népek két dolgot szeretnének: gyűlölni egymást, ahogy évszázadok óta teszik, és nyugat-európai jólétben élni. A kettő együtt nem működik.

Jugoszlávia szétesése direkt és indirekt módon egyaránt a versailles-i békerendszer csődje is. A brit és a francia politika veresége, a német politika sikere.

Amíg az Öböl-háború az első globális észak–dél-konfliktus volt, addig a jugoszláv konfliktusok észak–dél- és kelet–nyugat-konfliktusok voltak. Máig nem tudjuk, hogy mikor lesz a jugoszláv bomlási folyamat vége. Az eddigi jugoszláv háborúkat az jellemezte, hogy a menekültek nem akarnak hazatérni, ez BoszniaHercegovina menekültjeinek esetében 85 százalékot jelent.

A Nyugat úgy fogalmazott, hogy a koszovói háború az emberi jogokért folyt, az ENSZ szellemében, de nélküle. Az idő ezt a megállapítást sem igazolta. A térség komplex rendezésének még a víziója is hiányzik.

Valamennyi jugoszláviai háborút iszonyú brutalitás jellemzett, és mindez azt bizonyítja, hogy az ottani történelmi tapasztalatok fényében csak a nemzetiségileg „tiszta” települések az életképesek. A háború után jött az „igazság órája”: ki mennyivel hajlandó a békét támogatni.

A koszovói háború kapcsán jó páran feltették a kérdést, hogy ha Koszovónak joga van a függetlenségre, miért nem kaphatják meg ugyanezt a kurdok is, akiknek a fegyveres összecsapásokban a halottaik száma sokszorosa valamennyi eddigi jugoszláv háború halottainak.

Az 1890-es évek elején Bismarck herceg, aki akkor nyolcvanas éveiben járt, megismételte egyik ősének, a korábbi kancellárnak a kijelentését, hogy a Balkán puskaporos hordó. Ugyanakkor hozzátette, hogy azok a népek, amelyek száz évvel ezelőtt szegények voltak, ma is szegények.

A jövő a Balkánon bizonytalan. Szerbia nem mond le az egyesülésről, főleg a Bosznia-Hercegovinában élő nemzettársaival, ugyanakkor Bosznia-Hercegovina felbomlása azt jelentené, hogy létrejön egy olyan muszlim állam, ahol a politika irányát nem Brüsszelben, hanem valahol az arab világban, valószínűleg Szaúd-Arábiában fogják meghatározni. Az ellentétek 2019 februárjára újra kiéleződtek a két fél között. Koszovó nem először és nem utoljára megfenyegette Szerbiát. Belgrád számára a koszovói hadsereg létrehozása, amelyre napjainkban kerül sor, elfogadhatatlan. Az a kétoldalú lakosságcsere, amely még pár évvel ezelőtt lehetséges lett volna, mára már – részint a Koszovóval kötött nyugati szerződések, részint a mindkét fél részéről fellángoló nacionalizmus miatt – elképzelhetetlen.

Koszovó soha nem mondott le Nagy-Albánia létrehozásáról. Ez magában foglalná Albániát, Koszovót, Macedónia muszlimok lakta területeit, a bosznia-hercegovinai muszlim területeket, a szerbiai szandzsákot és Montenegró egyes határvidékeit. Ma már nem az a kérdés, hogy ez a terület létre fog-e jönni, hanem az, hogy mikor, és milyen pénzből. Erre a mai válasz az, hogy a leginkább szóba jövő két támogató állam Szaúd-Arábia vagy Törökország lesz. Mindkettő más koncepciót jelent.

Nukleáris csapásirányok

2019. 03. 19.

Konfliktusokkal teli év volt 2018. Az amerikai földrészen megindult a népvándorlás, a koldusszegény és reménytelen közép-amerikai térségből Mexikón keresztül az USA déli határai felé. Donald Trump elnök számára alapvető fontosságúvá vált, hogy betartsa választási ígéretét, és képes legyen lezárni az USA és Mexikó közötti határt.

Mexikóban folytatódtak az összecsapások a központi kormány és a drogbárók között. Venezuelában, a térség egyik leggazdagabb államában, ahol a világ legnagyobb kőolajtartalékai vannak, polgárháborús helyzet alakult ki, amelybe a szomszéd államok ugyanúgy beavatkoztak, mint a három meghatározó globális játékos: az USA, Kína és Oroszország. Brazíliában jobboldali fordulatra került sor, és ez már rövid távon is érezteti hatását a térségben.

A Közel-Keleten és az észak-afrikai térségben folytatódott a véres leszámolás. Líbiában, Algériában az elnökválasztás kiírása tovább növelte a belső feszültséget, Egyiptomban a katonai kormányzat nem tudta felszámolni a különböző fegyveres csoportokat a Sínai-félszigeten. Szíriában, Irakban és Jemenben dúl a polgárháború, és a lezárásnak még a körvonalai sem látszanak.

Az izraeli–palesztin konfliktus továbbra is megoldatlan. A helyzetet csak bonyolítja Netanjahu miniszterelnök korrupciós botránya, a kiírt választások, a térségben lévő háborúk és a kemény szembenállás Iránnal és Törökországgal.

Európában a márciusi választásokig még csak prognosztizálni sem lehet az ukrajnai válság végét, Bosznia-Hercegovinában az állam egyszerűen működésképtelen, Macedóniában pedig a névvita kapcsán kialakult belső feszültség a válság szélére sodorta az országot.