BORÍTÓSZÖVEG

Anna a húszas évei elején járó ápolónő, és egyetlen vágya, hogy megtalálja a helyét a világban. Emberi értékeket, biztonságot, állandóságot keres. Aztán egyszer csak furcsa víziók jelennek meg álmában. Soha nem járt Egyiptomban, soha nem olvasott az ókor történelméről, éjszakánként mégis látja és hallja Amenhotep fáraót, a szépséges Nofertitit és udvartartásuk megannyi alakját. Félelem keríti hatalmába az álmok miatt, s bizonyosságot keresve pszichiáterhez fordul.

Az időszámításunk előtti 14. században, valahol Egyiptomban, a hőség és fényesség legendás birodalmában, Anheszenamon fáraónő küzd a trón tiszta vérvonalának fenntartásáért. Ám az idő és ellenségei egyre szűkebb teret engednek számára. A fényes palotákban érdekházasságok köttetnek, fáraókat ölnek és fáraók öletnek meg alattvalókat. Rohamosan közeledik Anheszenamon bukása, nem tétovázhat, cselekednie kell.

Két nő, akik soha nem találkoztak. Mi közük lehet egymáshoz? Milyen szerepet játszanak egy uralkodó család életében?

Ákody Zsuzsa (Lélekrablók című regényével országos női regénypályázaton első díjat nyert 2018-ban) ezerarcú művész. Ebben az időutazásra invitáló könyvében is bizonyítja sokoldalúságát, szerteágazó fantáziáját, empátiáját. Az Olvasó ezúttal Egyiptom misztériumokkal, ármányokkal teli világában merülhet el.

MEGJELENT KÖTETEK

- Földanyácska gyermekei

- Láng a havon

- Zazi

- Minden harmadik kedden

- Lélekrablók

- Egy csúnya nő

- A Völgyben

ELŐKÉSZÜLETBEN

- Bolygópoliták

ÁKODY ZSUZSA

A NAP FÉNYHEGYÉN

Pen-Dent Bt.

Sümeg, 2024

A Nap Fényhegyén

Copyright © Ákody Zsuzsa, 2024

ISBN 978-615-5381-56-0 (EPUB)

ISBN 978-615-5381-57-7 (MOBI)

Szerkesztő

Kellei György, Walter Béla

Műszaki szerkesztő Serf András

Borítószöveg

Békés Nikolett Kyara

A borító színe az OAT AVA kollekcióinak színvilága

https://www.oatava.com/

Borítóterv és illusztráció

Szécsényi Ágnes

Felelős kiadó a Pen-Dent Bt. ügyvezetője

Minden jog fenntartva

Pen-Dent Bt.

Az elektronikus verziót készítette:

TARTALOMJEGYZÉK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

Forrás

1.

Semmi más nem akartam lenni világéletemben, mint átlagos ember. S ha hozzáteszem, hogy intézetben nőttem fel, e vágyam nem is tűnik szerénynek.

Azt is mondhatnám, „Kukorica között találtak engemet, / Ugy ruházták rám a Kukorica nevet”, bár azért ez így nem igaz. Nem kukorica között, hanem az I. sz. Gyermekklinika Bókay utcai lépcsőjén találtak, s a nevem sem Kukorica lett, hanem Szombaty, mivel szombat volt az a bizonyos nap, melynek estéjén a műszakját befejező intenzíves nővér belém botlott.

Egy ideig kíváncsian nézegetett, majd bevitt az osztályra. A pólya kibontása után kiderítette, hogy leánygyermek vagyok. Nyakamban egy vékony, míves aranyláncon apró medalion függött, de hogy mit ábrázolt, nem tudta megmondani. Irén nővér úgy érezte, a sors vezérelt útjába, s emiatt bizonyos kötelességei vannak velem szemben. Egyik teendőjének nyomban eleget is tett, nevet adott nekem. Mivel jobb hirtelen nem jutott eszébe, nagyanyja keresztnevét testálta rám – így lettem Anna –, majd megetetett, s csak azután hívta a rendőrséget.

Tulajdonképpen szerencsém volt. Irén nem csupán azt tartotta feladatának, hogy nevet adjon nekem, de rendszeresen látogatott az intézetben, és minden karácsonyt, húsvétot nála tölthettem. Az iránta érzett szeretet volt az oka, hogy tizennégy éves koromban beiratkoztam az ápolónőképzőbe. A nyakláncot persze időközben kinőttem, ma már karkötőként hordom. Olyan, mintha a testem része volna, soha egy pillanatra sem veszem le.

Mikor betöltöttem a tizennyolcadik évemet, Irén felajánlotta, hogy lakjam nála.

Huszonegy éves koromban férjhez mentem, azóta Kispesten élek. Szerencsésnek mondhatom magamat. Szeretem a férjemet, ő is szeret engem, és bár nem ismerem a szüleimet, Irén mindent megtesz, hogy pótolja őket. Szeretem a munkámat, nincsenek anyagi gondjaim. Azt hiszem, ez több is annál, mint amit egy átlagember remélhet. S egészen addig boldogan éltem az átlagemberek átlagéletét, míg el nem kezdődtek különös, furcsa álmaim.

Egy palotát láttam. Magaslaton állt, lépcsőzetes teraszokon át lehetett megközelíteni. Az ilyen kerteket, úgy tudom, függőkertnek nevezik. Gyönyörű volt. A papirusz- és lótuszbokrok, datolya- és fügefák, vöröslő gránátalmák között madarak csiviteltek, közepén hatalmas tó, körülötte nádas.

A palota agyagtéglákból épült, csupán az ajtók és az ablakkeretek voltak kőből. Az udvarról tágas előtérbe, onnan pedig a fogadócsarnokba lehetett jutni. A csarnokot duplaszárnyú ajtó kötötte össze a ház központi helyiségével, melyből a dolgozó- és hálószobák nyíltak. A hálószobákból további helyiségekbe vezettek ajtók, mint például a mosakodó- és kenőszobákba.

A fogadócsarnok egyik oldalán hatalmas kőmedence állt, szélén vízzel teli kancsók. A szolgák e kancsókból öntözték a vizet uruk kezére az étkezései után. A kör alakú kicsinyke asztalok, a rajtuk álló ébenfa ékszeresládikák, a faragott támlás karosszékek, az alabástrom illatszeres vázák, az apró zsámolyok mérhetetlen gazdagságról árulkodtak.

A terem legszebb, színarany karosszékén, melyet inkább trónusnak neveznék, egy lány ült. A lábainál lévő zsámolyról pedig egy írnok értelmes arca nézett fel rá.

Bár a lány gyönyörű volt, én pedig sosem voltam még csak különösebben csinos sem, mégis tudtam, hogy a lány én vagyok. Ezüstszínű, áttetsző anyagú ruhát viselt, felette ugyanolyan színű köpenyt. Vállát aranylemezkékből és fajanszgyöngyökből fűzött gallér takarta. A haját nem láttam, mert kék gyöngyös fejdísz takarta. Homlokán aranykígyó ágaskodott. Csuklóit egyetlen ékszer díszítette: az én karkötőm.

Olyan közel voltam álombéli önmagamhoz, hogy akár meg is érinthettem volna, de sem a lány, sem az írnok nem vett észre.

Az írnok csupán egy kötényt viselt a dereka körül, felsőteste mezítelen volt. Maga alá húzott lábai asztalként szolgáltak a ráfektetett papirusznak, zsámolya mellett volt elefántcsontból készült palettája, melynek bemélyedéseiben vörös és fekete festékdarabokat tartott. Az íróvesszőnek használt nádszárak végét finom rágcsálással kis ecsetté alakította.

A lány ujja hegyével gyengéden megérintette az írnok vállát, majd diktálni kezdett.

*

– Én, Anheszenamon, ki egykor Anheszenpaaton voltam, Aton papnője. Én, kinek első férje apám, a később Ehnatonná lett IV. Amenhotep fáraó volt. Én, kinek második férje Tutanhaton, a későbbi Tutanhamon fáraó volt, az egyetlen férfi, kivel elháltam nászomat, s akit asszonyi szerelemmel szerettem. Én, kinek harmadik férje Ay fáraó volt, a nagyapám, írásba mondom családom életének történetét okulásul és tanulságul az utókor számára. Ezáltal megörökítem az isteni fáraók nevét, hogy e nevek fényesen ragyoghassanak a papirusztekercseken az idők végezetéig.

A lábainál ülő írnokra pillantott.

– Te vagy az egyetlen ember, Maja, ki hűséges maradtál hozzám. Rád bízom hát, hogy szavaimat visszaadd a papiruszon.

Az írnok szemében ülő tisztelet megnyugtatta. Tudta, hogy minden szó, mely elhagyja ajkait, megmarad az utókor számára.

– Mondandómat Thot, az igazság és bölcsesség istene segíti ajkaimra tolulni. Miután Maja, ki szeretett férjem, Tutanhamon fáraó hű embere és barátja volt, és aki azt kereste, ami hasznos urának, miután lejegyezi utolsó szavamat is, én, Anheszenamon önnön kezemmel vetek véget életemnek. Teszem ezt azért, hogy a hitvány szolga, kit Horemhebnek hívnak, és a velem kötött házassággal kívánja törvényessé tenni őseim trónjának elfoglalását, sohase nyerhesse el azt a kezet, melyben az isteni fáraók vére folyik.

*

Az isteni fáraó, „Dél és Észak koronáinak ura, Hórusz, az erős bika, akinek kitűnőek a tervei, az arany Hórusz, aki elégedett az Igazsággal és gondoskodik a két országról, Felső- és Alsó-Egyiptom királya, a Nap fia, III. Amenhotep, aki mint atyja, Ré, élettel van megáldva”, a tizenegy napos Opet-ünnep végeztével csapatai élén visszafelé tartott a Nílus keleti partján. Tizenegy nappal ezelőtt fény, pompa és ünneplő tömeg közepette a fáraó felszállt bárkájára, és követve az „Elrejtett” bárkáját, Ipet szutból Ipet reszitbe hajózott.

Az ottani Amon-templomot ő építtette az Amon papok hatalmának letörésére. Az istenkirályság válságba jutott. Amon, az „Elrejtett” papjai egy ideje azon mesterkedtek, hogy szétválasztva az államot és a vallást, megszüntessék az istenkirály közvetítő szerepét népe és az istenek között, ezáltal önnön kezükbe kaparintsák a birodalom kormányzását.

Amont, Uaszet főváros fő istenét – aki „Ősöreg, aki fensőbb a többi istennél… Ő kiáltott elsőnek, mikor a föld még hallgatásban volt. Harsogása körben járt, még nem létezett más”, s aki mindent lát, de őt nem láthatja senki sem – a Szent Bot személyesítette meg. A bárkán együtt utazott Amonnal felesége, Mut istennő, ki most gyönyörű asszonyarcát, s nem oroszlánfejét viselte, s Egyiptom kettős koronájával díszítette magát. Az isteni bárka harmadik utasa Honszu volt, Amon és Mut gyermeke. Honszu a mindenkori uralkodó képmását őrizve, Amenhotephez volt hasonlatos.

Ipet reszitben Amont és az isteni fáraót ünneplő tömeg fogadta. A parton dúsan megrakott áldozati asztalok álltak. A nép tánccal köszöntötte isteneit, majd elkísérték a fáraót és a Szent Botot Amon templomáig, aztán izgatottan várakoztak.

Az „Elrejtett” és a király beléptek a templom titkos termébe, ahová halandó soha be nem tehette lábát. Amenhotep jelképesen egyesült Amonnal, hogy aztán e rituális nász után megmutathassa újjászületett lényét az ujjongó tömegnek. Ezzel az aktussal kívánta visszaállítani istenkirályságát, hogy megálljt parancsoljon a papok hatalomvágyának. A templom felépítése óta az újjászületést követő megjelenés volt az Opet-ünnep legfényesebb pillanata. Az áradás évszakának második havában ünnepelték, majd az ünnepség a nép számára evés-ivásban, mulatozásban folytatódott.

A tizenegyedik napon aztán ismét összegyűlt a tömeg. Imádattal bámulták az isteni fáraót, ki seregei élén a partról kísérte Amon és családja bárkájának visszaútját a Níluson. Jelen voltak „Egyiptom emberei és lovai”, akik a tömeg biztonságára felügyeltek. Elcsitították a viszályokat, letartóztatták a tolvajokat és a rendbontókat. A fáraó biztonságára nem kellett ügyelniük. Hiszen aki megérinti az istenkirályt annak engedélye nélkül, a királyi hatalom jelvényeinek valamelyike – a korona, az ureuszkígyó, a pásztorbot, az ostor és a khopes, vagyis a sarló alakú kard – halálra sújtja mágikus erejével.

III. Amenhotep tündöklő, electrum lemezekkel borított kocsiján fiatal, szép arcán az istenek méltóságával hajtatott. Ám a szíve szomorú volt. A papok újabb mesterkedései nehezítették életét. Most éppen azt tervezték, hogy összeházasítsák egyetlen élő rokonával, Makenenamonnal, ki hozzá hasonlóan az isteni fáraók véréből származott. Amenhotep nem kedvelte unokanővérét, mert a lány szíve üres, gondolkodása tunya volt. Ideje javarészét Amon papjaival töltötte, kik irányították lépteit. Amenhotep néha már arra gondolt, unokanővére nem Amon, hanem a papjai iránt érez leküzdhetetlen vonzalmat.

Valamit tennie kell, hogy a frigy, amely ellen teste-lelke tiltakozik, ne jöhessen létre. Hiszen akkor egész eddigi munkája kárba vész! A papok, Makenenamonon keresztül, újra veszélybe sodorják az istenkirályságot!

Visszatérve Ipet szutba először Amonnak, majd Atonnak, a Napkorong istenének mutatott be áldozatot, bár tudta, hogy Amon papjai nem nézik jó szemmel. Amenhotep tisztelte ugyan az „Elrejtettet”, ám félt is tőle. A fáraó a látható dolgok közepette érezte biztonságban magát, ám Amont nem láthatta senki sem. Aton viszont minden reggel megjelent a szépséges Nut istennő égboltján, lebocsátva sugarait a földre, megmutatva magát a világnak. Ezért húzott inkább hozzá Amenhotep szíve.

Az áldozatok bemutatása után áthajózott a Nílus nyugati partjára, hol a főváros, Uaszet közepén épült palotájába tért és lepihent. Ám a gyötrő gondolatok, melyek a szívében kavarogtak, nem hagyták elaludni. Felkelt hát, és a fogadócsarnokba ment. A csarnok keskeny ablakai magasan helyezkedtek el, megvédve a termet a kinti melegtől. A székek cédrusfából készültek, karomszerű, faragott lábaik elefántcsontból voltak. A trónt aranylemezek borították, háttámláján ureuszkígyó ágaskodott Egyiptom kettős koronájával a fején. Az obszidián betétekkel díszített hosszú lábú, karcsú asztalokon ékszeres ládikák. Mivel a bútorok egytől egyig igen finomak és kecsesek voltak, szinte elvesztek a hatalmas teremben.

Amenhotep fel-alá járkálva gondolkozott. Itt, Uaszet szívében álló palotájában, ahol állandóan a papok és besúgóik kutakodó tekintetének volt kitéve, rabnak érezte magát.

Aztán eszébe jutott, mit kellene tennie, hogy megszabaduljon a leskelődő pillantásoktól. Ám ekkor egy szolga lépett eléje, és a földre borulva ura előtt a következő szavakat mondta.

– Isteni fáraó, Dél és Észak koronáinak ura, Hórusz, az erős bika, akinek kitűnőek a tervei, az arany Hórusz, aki elégedett az Igazsággal és gondoskodik a két országról, Felső- és Alsó-Egyiptom királya, a Nap fia, Amenhotep, aki mint atyja, Ré, élettel van megáldva. Isteni anyád, ki már Ozirisz birodalmában hajóz, isteni nővérének, kinek teste felett már Anubisz, a sakálfejű isten, „aki a hegyén van”, őrködik, isteni leánya, Makenenamon kíván színed elé járulni!

Amenhotep alig bírta kivárni, míg a szolga végére ér címei felsorolásának. Ideje lesz ebben az ügyben is lépni. E hosszadalmas megszólítás lassan lehetetlenné teszi az ő és alattvalói közti érintkezést.

Ugyan semmit sem óhajtott kevésbé, mint unokanővérét látni, ám fogadnia kellett, ezt kívánta az illem. Így szólt hát a szolgához.

– Mondd, hogy semmi sem jelent számomra nagyobb örömet, mint hogy őt láthassam!

Amint belépett a terembe, Makenenamon a kezeit tisztelete jeléül magasba emelve üdvözölte a királyt. Le nem borult előtte, mivel ő maga is királyi vérből származott.

Amenhotep sajnálkozva nézte, bár tudta, sajnálkozása felesleges. Makenenamon nincs tisztában előnytelen külsejével, szépnek tartja magát. Lapos mellét csupán vékony fátyollal takarta, csontos vállain nem viselt ruhát. A már-már kóros soványságú felsőteste ellensúlyozásaként robusztus csípőt és lábakat adtak neki az istenek. Arca keskeny, hosszú, élettelen. Csupán a szemében villant fel olykor-olykor némi konok fény.

– Hallgatlak, isteni nővérem – szólt a király.

– Isteni fáraó, Dél és Észak koronáinak ura, Hórusz, az erős bika…

– Kérlek, hagyd a címeket, Makenenamon! Az idő megy vele, és én fáradt vagyok.

Makenenamon nem vette zokon az elutasítást. Tudta, hogy hamarosan Amenhotep asszonya lesz, és akkor majd, mint „nagy királyi feleség”, felvilágosítja őt a címek használatának fontosságáról.

– Ha kívánod, megkenem testedet illatos olajokkal, melyektől visszanyerheted erődet – mondta készségesen.

– Köszönöm kedvességedet, ám úgy vélem, ha látásod nem tudott felvidítani, akkor a kenőcsök sem nyugtatják meg izmaim feszültségét.

Makenenamon ezen már megsértődött. Szerette volna ujjai alatt érezni a fáraó sima, rugalmas bőrét.

– Az „Elrejtett” papjainak palotájából jövök – mondta kimérten.

– Gondoltam – jegyezte meg tiszteletlenül Amenhotep, ám Makenenamon úgy tett, mintha nem hallotta volna meg.

– Amon papjai panaszkodnak. Nem tudják a régi szentélyeket az „Elrejtett” rangjához méltón felújítani. Új Szent Botokat kívánnak elhelyezni bennük, de nem adtál nekik elegendő aranyat. Azt mondják, nem méltó Egyiptom uralkodójához, „aki mint atyja, Ré, élettel van megáldva”, a szűkkeblűség.

Makenenamon büszke volt rá, hogy sikerült egy fáraói címet elrejtenie mondandójában.

– Te is tudod, Makenenamon – felelt Amenhotep –, hogy ebben az évben már két templomot emeltettek Amon papjai. Csarnokaik nagyobbak, mint az én palotám, s a titkos termekben lévő szentélyek színaranyból készültek. E templomok összes költségét az én kincstáram állta. Történt mindez annak ellenére, hogy Amon papjainak van saját kincstáruk, melynek gazdagsága vetekszik az enyémmel. Miért nem onnan veszik a Szent Botokhoz szükséges aranyat?

– Tudom, isteni fáraó, Dél és Észak koronáinak ura, Hórusz, az erős bika… – Makenenamon a király bosszús arcába nézett, és nem merte folytatni a címek felsorolását –, hogy a templomok építésekor bőkezű voltál. De a régi szentélyeket is gondozni kell. Nem kívánhatod Amon papjaitól, hogy mindezt saját kincstáruk terhére tegyék meg. Kérlek hát, küldess még aranyat nekik!

Amenhotep fáradt volt a további vitához, és persze ismerte már Makenenamont annyira, hogy belássa, úgysem tudná meggyőzni. Amit unokanővére egyszer a fejébe vett, azt addig mondogatta, míg kívánsága nem teljesült.

– Majd meglátom, mit tehetek – mondta hát.

Makenenamon távozása után Amenhotep beleroskadt trónszékébe. Csupán ünnepélyes alkalmakkor viselte Egyiptom kettős koronáját, palotája falain belül sosem. Néha a kék koronát, a heperest, néha a nemeszkendőt tette fejére, de leginkább egyiket sem. Az arany ureuszkígyót viszont, mely pántként övezte homlokát, soha nem vette le. Ez volt királyságának az a jelképe, melyhez hasonulni akart. Az istenekkel való rokonságát jelezte, és azt, hogy mindig kész harcba szállni az országát veszélyeztető ellenséggel.

Egy szolga frissítő italt szűrt számára egy fajanszcsészébe. Kiitta, majd a hírvivőért küldetett.

– A „királyi építkezések felügyelője”, Amenhotep, Hapu fia, ki névrokonom, tanácsadóm és barátom, járuljon színem elé!

*

A „királyi építkezések felügyelője” inkább őszinte tiszteletből, mintsem a szokásoknak engedelmeskedve borult le a fáraó előtt. Majd már ismét állva, kezeit tisztelete jeléül széttárva szólt a királyhoz.

– Hallgatom szavaidat, isteni fáraó. Élet, üdv, egészség!

Hapu fia ismerte a király ellenérzését címei felsorolásával szemben, és tudott a papok mesterkedéseiről is. S mivel szerette a fáraót, nem kedvelte az Amon-papokat.

– Gyere, ülj ide a zsámolyra, Hapu fia! Hosszú beszédem lesz veled, állva elfáradnál.

A fáraó lehalkította hangját.

– Te vagy az egyedüli környezetemben, ki tudva, hogy nem isten, hanem ember vagyok, mellettem állsz és engem szolgálsz. Te vagy az egyetlen barátom. Mindent tudsz a leselkedő tekintetekről, melyek éhesen követik mozdulataimat. De azt még nem tudod, hogy meguntam fogolyként élni a saját palotámban, vigyázni minden szóra, melyet kiejtek számon, a gondolatokra, melyeket rejtegetnem kell! El akarok költözni Uaszet központjából! A város szélén építtess nekem palotát, hogy el tudjak rejtőzni Amon papjainak kíváncsi tekintete elől! Szolgáim közül csak azokat vinném magammal, akikről biztosan tudom, hogy hűek hozzám, és nem jelentik minden lépésemet az „Elrejtett” papjainak. Mi a véleményed a tervemről, Hapu fia?

– Iszom szavaidat, isteni fáraó! – felelte amaz boldogan. – A te nyugalmad az én nyugalmam. Olyan palotát építtetek neked, melyet még nem látott a világ! Meglásd, csodájára járnak majd!

A fáraó lelkesülten ragadta meg barátja kezét.

– Tíz nap múlva lesz az „idegen népek adóinak szemléje”. Feltöltetem a kincstáramat, és már kezdheted is az építkezést!

– Addig is, amíg az adók felduzzasztják kincstáradat – szólt vidáman Hapu fia –, én kiválasztom a megfelelő helyet. Gyönyörű kertet álmodok palotád köré, mely csenddel lesz tele! S ha már nem frissítik fel testedet a kenőcsök, melyeket szolgáid bőrödbe dörzsölnek, csak kisétálsz a kertbe, s amint a virágillat betölti orrlyukaidat, ígérem, újjászületsz!

A fáraó hálásan szorította meg barátja vállát.

– Igen, Hapu fia, erre vágyom! Virágillatra, csendre, nyugalomra!

*

Az „idegen népek adóinak szemléjén” ősei hordozható, oroszlánlábas trónusának díszes teteje alatt ült Amenhotep. Kezében a királyság jelképeit és az „élet jelét” tartotta, fején a kék koronát viselte.

Az ünnepi csarnok hatalmas, nyitott udvarán először a keleti fejedelmek és hercegek tették lábai elé ajándékaikat, majd a núbiaiak felvonulása következett. Núbia Egyiptom tartománya volt, északi részét Wawatnak, déli felét Kusnak nevezték.

Wawat hercegei ünnepi öltözetüket, a testüket befedő állatbőrt, fejükön a rövid parókába tűzött két strucctollat viselték. Prémmel borított gyönyörű karosszékeket, összecsukható ágyakat, íjakat, állatbőrrel borított pajzsokat, aranyport tartalmazó bőrzsákocskákat hoztak. Ajándékaik között volt még elefántcsont, ébenfából készült bumeráng, aranylemezekkel borított harci kocsi, tömjén és strucctoll is.

Kus előkelői a fáraó díszruhájához hasonló redőzött vászonruhát, súlyos fülbevalókat viseltek. Nem csupán hercegek, de hercegnők és más előkelő asszonyok is a fáraó elé járultak. Aranyat és állatbőrt hoztak. Aztán furcsán meghajlított szarvú hizlalt ökrök, néhány zsiráf, majd levágott oroszlánfarkakat cipelő szolgák hada következett.

Amenhotep megelégedéssel tekintett végig alattvalói során. Szeme egyszer csak megakadt egy kocsin, melyet ökrök vontattak, rajta fiatal lány ült, arcának bőrét vászonernyő védte a napsugaraktól.

A lány szeme élénken fürkészte a világot, szíve büszke volt és szomorú. Büszke, mert szépsége miatt népe őt választotta ajándékul a fáraó háreme számára, és szomorú, mert el kellett hagynia hazája földjét.

Amenhotep megigézve követte tekintetével a lányt, majd magához intette tanácsadóját.

– Mondd csak, Hapu fia, ki az a núbiai lány ott a kocsiban? Olyan büszkén tartja fejét, mintha fáraók vére csörgedezne ereiben!

Hapu fia elmosolyodott. Nem véletlenül voltak barátok a fáraóval, az igazi szépség, legyen az növény, állat, épület vagy ember, lenyűgözte mindkettejüket. Két szeme – melyek, bár ember volt, isteni bölcsességet sugárzott – a király arcát fürkészte. Aztán már nem mosolygott, mert megijesztette, amit azon látott.

– Mit forgatsz a fejedben, Ré fia? A lány, bár valóban szépséges, akárcsak Nut istennő, származása folytán csakis oda való, ahová népe szánta: háremedbe. Feljebb nem emelkedhet, hiszen nemhogy fáraók vére nem folyik ereiben, még csak nem is hercegek leszármazottja. Núbia azon vidékén, ahol született, apja, Juja, és anyja, Thuja Minnek, a termékenység istenének szolgálatában állanak. Egyszerű uab-papok, kiknek az a dolga, hogy az áldozati állatok tisztasága felett őrködjenek. Juja címe „Min ökreinek felügyelője”, Thuja pedig „Min háremének a feje”.

Mivel látta, hogy a fáraó nem vette szívére, hogy a lány csupán uab-papok lánya, így folytatta.

– Az „Elrejtett” főpapjai soha nem egyeznének bele, hogy „nagy királyi feleségként” ne fáraók véréből való leány legyen a leendő trónörökös anyja! Hiszen akkor nem hirdethetnék templomaik falán, hogy a fogantatás napján Amon helyettesíti az uralkodót! Mert hiába isten a megtermékenyítő, ha a foganni vágyó nem isteni származású, a gyermek hogyan lehetne az? Ha pedig nem fontos, hogy a trónörökös isten legyen, mi szükség Amonra? És főleg, mi szükség van a papjaira? Te is tudod, Ré fia, hogy az „Elrejtett” papjainak kezében a legnagyobb fegyver az, hogy a trónörökösnek isteni származásúnak kell lennie! És ez csak úgy jöhet létre, hogy szülőanyját a fáraók vére élteti, s aki nem mással, mint magával az „Elrejtettel” lép nászra. Núbiai uab-papok lánya szóba sem jöhet, mint „nagy királyi feleség”. Ő nem lehet a trónörökös anyja!

– Nem gondolod, hogy túlságosan fiatal vagy ahhoz, Hapu fia, hogy repkedni engedd szádból a bölcsességeket? – kérdezte vidáman Amenhotep. – Úgy vélem, néha összetéveszted magadat Thottal, az írás és értelem istenével. De hogy lásd, nem haragszom rád, felajánlok neked valamit. Mert ha bölcsesség nem is adatott nekem akkora, mint neked, ravaszságban bőven túlszárnyallak: megteszlek az „Elrejtett” szertartásmesterévé.

– Csak nem azt akarod mondani, isteni fáraó, hogy engem akarsz felhasználni a papok hatalmának megnyirbálására? Hogy engem kívánsz fegyverként használni a papok és közted dúló harcban?

– Pontosan erre gondoltam – felelt nevetve Amenhotep, és Hapu fia vele kacagott.

– De hát miképpen tudnék én, jámbor ember szembeszállni Uaszet város papjaival, kik Amon leheletét érzik arcukon?

Amenhotep derűsen felelt.

– Elfelejted „jámbor” Hapu fia, hogy könnyebben olvasom gondolataidat, mint a hieroglifákat! Most éppen az jár fejedben, hogy Amon szertartásmestereként jó lenne kőbe vésetni képmásodat. Ez ugyan hiúságra vall, ám rengeteg előnyünk származik belőle. A szobraidat ugyanis elhelyezzük Amon templomaiban, hogy kirekesztve a papokat, e szobrok szolgáljanak közvetítőként az „Elrejtett” és a valóban jámbor nép között.

*

Juja és Thuja leánya nyugtalansággal szívében várakozott a királyi palota fogadótermében. A frissítő italokat hozó szolga jöttére büszkén felvetette a fejét, ám amint magára maradt, ismét hatalmába kerítette a kíváncsisággal vegyes félelem.

– Vajon miért a palota dísztermébe hoztak, s nem a hárembe? – tette fel immár századszor magának a kérdést. – Bizonyára terve van velem a királynak. De mi lehet az?

Teje okos lány volt, és kedvelte a rejtvényeket. Ám ennek a mostaninak volt egy nagy hibája: az ő további sorsát rejtegette.

Két férfi lépett a fogadóterembe. Mindketten fiatalok és csinos arcúak voltak, hasonló ruhát viseltek, tekintetükből értelem és kíváncsiság sugárzott. Teje hirtelen nem tudta eldönteni, melyikük a fáraó, de azt kívánta, bárcsak a bal oldalt álló, hosszúkás arcú volna az, semmint a kerekded arcú jobb oldali. Még szinte végig sem gondolta óhaját, mikor a bal oldalt álló férfi homlokán megpillantotta az ureuszkígyót. Öröm öntötte el tagjait, s gondolatban hálát adott Atonnak. Bár Núbiában is inkább Amonnak hódoltak a népek, Teje jobban kedvelte Atont. Szerette forró sugarait, és a fényt, mely tőle származott.

Tisztelete jeléül széttárta karjait, majd leborult az uralkodó előtt.

– Köszöntelek, isteni fáraó – mondta, s már kezdte volna felsorolni a király titulatúráit. Ám ekkor eszébe jutott, hogy népe őt nem a fogadóterembe, hanem a hárembe szánta, oda pedig azért tér be az uralkodó, hogy teste és idegei megnyugodjanak. Illetlenség volna hát a hosszadalmas megszólítással hivatali gondjaira emlékeztetni őt. Ezért csupán annyit mondott még: – élet, üdv, egészség!

Hapu fia megütközve, a király elismeréssel nézett rá. Majd Amenhotep helyet foglalt trónusán, Hapu fia pedig mögéje állt.

– Ülj arra a zsámolyra, Teje! – szólította fel az uralkodó a lányt.

Míg az „idegen népek adóinak szemléjéről” a palota fogadóterme felé tartottak, egyfolytában a lányról beszéltek. Hapu fia szerint, s ezzel Amenhotep kénytelen volt egyetérteni, csak akkor érdemes időt pazarolni a lányra, csak akkor szabad beavatni terveikbe, ha már meggyőződtek észbeli képességeiről. Amennyiben nehéz felfogásúnak, Thot, a bölcsesség istene ne adja, ostobának mutatkozna, nyomban a hárembe küldik. A fáraó lecsendesíti vadul dobogó szívét, s csupán annyit tesz, hogy amikor ideje engedi, felkeresi az asszonyok szállásán, hogy kedvét töltse vele. Ha viszont a lánynak helyén van az esze, és ezt be is bizonyítja, ő lesz a „nagy királyi feleség”. Ő lesz a leendő trónörökös anyja.

– Néhány kérdést teszek fel neked, szépséges leányzó – szólt Tejéhez Hapu fia. – Lehet, hogy különösnek fogod találni kérdéseimet, lehet, hogy nem. Amennyiben nem találsz bennük semmi meghökkentőt, úgy a szolgák az asszonyok szállására kísérnek, és elfelejtheted, hogy valaha jártál itt. A frissítő fürdők, melyekben fáradt tagjaid felüdülnek, de egyben meg is nyugszanak, segítenek majd neked ebben.

Tehát ha nem találom szokatlannak azt, ami valójában az, gondolta Teje, vagyis ostoba vagyok, mehetek a hárembe, ahol eredetileg is a helyem volna. Ha viszont úgy találom, nem mindennapiak a hozzám intézett kérdések, s netalántán még válaszolni is tudok rájuk, a fáraónak és ennek az öntelt írnoknak, aki úgy viselkedik, mintha legalábbis ő lenne Thot, egyéb terveik vannak velem. Vajon milyen tervek? Talán jobb volna, ha nehéz felfogásúnak mutatkoznék, és élném a hárembéli asszonyok nyugodt, könnyű életét… Ám mi van akkor, ha az asszonyok szállásán az élet nem csupán jámbor és csendes, de kifejezetten unalmas? Nem fogom-e százszor is elátkozni a pillanatot, amikor balga módon nem mertem választani az ismeretlent, mely talán nem a tespedt semmittevést, hanem a cselekvő elégedettséget hozta volna el számomra?

– Mielőtt válaszolnék kérdéseidre, tisztelt „királyi írnok”, talán megengeded, hogy előtte én érdeklődjem bizonyos dolgok felől. Tudakozódásom talán tiszteletlennek fog tűnni, de biztosíthatlak róla, nem az. Csupán a szívemben leledző kételyt szeretném eléd tárni, mely gondolataimat foglalkoztatja.

A fáraó éppúgy meghökkent, mint Hapu fia. Nem csupán az okozta döbbenetüket, hogy a lány egyezséget kínál – ha ti válaszoltok nekem, én is válaszolok nektek –, hanem hogy királyi írnoknak nevezte Hapu fiát. A férfi, többek között, valóban királyi írnok volt, s a fáraó vele íratta legszívesebben a szomszédos országok uralkodóinak szóló akkád nyelvű leveleit. Ám a lány miből gondolhatta, hogy az, hiszen nem viselte írnoki jelképeit? Az ésszerű, bár kétségkívül nem helytálló, az lett volna, ha úgy véli, Hapu fia a „király háremének őre”. Ugyanis e minőségben felelt volna meg leginkább annak a feladatkörnek, hogy kérdéseket intéz a fáraó háremébe szánt lányhoz. Megrökönyödéséből először Amenhotep tért magához.

– Kérdezz hát, szépséges leányzó, és Hapu fia válaszolni fog neked!

Teje nem bánta volna, ha a további beszélgetés a fáraó és közte zajlik. Nem kívánt az önhitt írnokkal társalogni. Ám mégsem intézheti egy núbiai lány, kinek a szülei egyszerű uab-papok, kérdéseit közvetlenül a fáraóhoz!

– Csupán azt szeretném megtudni, tisztelt „királyi írnok”, te is úgy gondolod-e, hogy a furcsaságok nem ugyanazt jelentik egyik embernek, mint a másiknak? Lehetséges volna, hogy ami neked érdekesnek tűnik, az nekem érdektelen, s ami az én számomra különleges jelentőséggel bír, az neked csupán kissé szokatlan, már-már jelentéktelen?

Amenhotep lenyűgözve hallgatta. Már örült, hogy engedett Hapu fia unszolásának, és a lányt vizsgáztatásra fogták. Így legalább időnek előtte meggyőződhettek arról, hogy a leendő „nagy királyi feleség” ész dolgában túltesz mindkettőjükön.

Hapu fia zavarban volt. S a tudattól, hogy feszélyezve érzi magát, még idegesebb lett, mivel még soha nem fordult elő vele, hogy zavarba került. A lány úgy tett, mintha kérdést intézett volna hozzá, valójában pedig kioktatta azzal, hogy egy örök érvényű igazságnak adott hangot. Mert ugye hétköznapi nyelvre fordítva a lány szavait, az így hangzik: Nem vagyunk egyformák!

És valóban nem vagyunk azok, gondolta Hapu fia, minden ember külön világ, és ez így van jól.

Többnyire nem sokra értékelte a nőket. Néha ugyan felkereste háremét, de nem érdekelte a testiség. A szépség viszont igen, még az önmagáért való szépség is. Képes volt órákon keresztül csodálni egy pompás virágot még akkor is, ha az illatát nem érezhette.

A szépségen kívül a tudás volt a másik hatalom, mely Hapu fiát lenyűgözte. A harmadik pedig a szellem, ha értelemmel párosult. E hármas egység – szépség, értelem, tudás – jelentőségének bűvkörében élt, és a núbiai lány mindháromnak birtokában volt. Maga a tökély. Még sosem találkozott asszonnyal, ki tökéletes lett volna, férfiban is, mint ilyet, csak önmagát és a fáraót ismerte. Ha valaha is érdekelte volna a szerelem, most minden bizonnyal szíve egész hevületét a lányra testálja, egyúttal vetélytársának tekinti a fáraót, kit féltékenységtől hajtva kénytelen lenne meggyűlölni.

Ám Hapu fiának szerencséje volt. Mivel asszony iránti szenvedély soha nem háborgatta, így most nyugodtan fejet hajthatott a fáraó megérzései előtt. Barátja biztos kézzel választotta ki az egyetlen asszonyszemélyt, ki méltó társa lehet.

Elmosolyodott hát, s nem titkolt elismeréssel intézte szavait a lányhoz.

– Egyetlen kérdésed, szépséges Teje, magában hordozza az én összes kérdésemre a választ. Nincs is már más dolgom, minthogy isteni királyunk gondjaira bízzalak, kinek bizonyára sok megbeszélnivalója van veled. Mielőtt azonban távoznék, elárulnád-e, miből gondoltad, megvallom, helyesen, hogy „királyi írnok” vagyok? Sem írnokpaletta, sem íróvessző nincs nálam!

Teje megérezte, hogy Hapu fia valami miatt megenyhült iránta. Pajkos mosolyt vetett hát rá, és azt mondta.

– Semmi szükség az írnokpalettára, Hapu fia! Thot, az írás és bölcsesség istene ott ül válladon, mintha csak oda lenne szegezve. Vaknak kellene lennem, hogy észre ne vegyem. Csak még azt nem tudom, jószántából tölti-e idejét veled, vagy kényszerűségből?

Hapu fia egy pillanatra megmerevedett, aztán harsány kacajra fakadt.

– Úgy érted, szépséges Teje, Thotnak nem maradt sok választása? Én magam szegeztem vállamra, hogy mindig velem legyen, s hogy mindenki lássa is, hogy velem van?

Teje becsülte az öniróniát, úgy vélte, szükség van rá. Általa könnyedén fedhetjük fel hibáinkat, miközben önismeretünkről is tanúságot teszünk. Feladta hát a királyi írnokkal szemben tanúsított ellenérzését, s arra gondolt, elhamarkodta Hapu fiának megítélését. Talán nem is öntelt, csupán öntudatos, tisztában van saját értékeivel. És ez hatalmas dolog.

– Minél tovább hallgatlak, Hapu fia – mondta őszintén –, annál inkább az az érzésem, hogy Thot nem a válladon ül, hanem benned lakozik.

Hapu fia tisztelete jeléül magasra emelte karjait Teje előtt, majd az isteneknek kijáró hármas üdvözléssel köszöntötte.

– Élet, üdv, egészség, szépséges Teje!

Aztán a fáraó felé fordulva így szólt.

– Ha megengeded, búcsúzom, isteni fáraó – élet, üdv, egészség! Kívánom neked, hogy e lány szívét is oly biztos kézzel térképezd fel, mint ahogyan kiválasztottad őt!

*

Amenhotep és Teje dobogó szívvel vizsgálgatták egymást. Nem beszéltek, nem merték megtörni a csendet. Talán attól féltek, hogy a láthatatlan szál, mely tekintetüket összekötötte, elszakad a beszéd hangjaira.

Végül Amenhotep erőt vett magán és megszólalt.

– Mivel azt vallom, minden igaz kapcsolat alapja az őszinteség, ennek jegyében fordulok hozzád. Beismerem, egyedül szépséged az, ami miatt nem háremembe, hanem ide hozattalak. Mivel külsőd rabul ejtett, csak reménykedni tudtam, hogy e külcsín szíved gondolataiban tükröződik vissza. Most már tudom, hogy így van: szép vagy és okos. Ám az érzéseket, melyek benned rejtőznek, nem ismerem. Réges-rég, tán az istenek ideje óta tudja minden emberi lény: jó és rossz tárháza a szív. Mit gondolsz, Teje, a te szívedben melyikük időz?

– Bár látszólag egyszerű a kérdésed – válaszolt elgondolkodva a lány –, megfelelni rá nehezebb, mint az „Elrejtett” kedvében járni. Ré fiaként te magad is isten vagy, így nemigen értheted meg, hogy bennünk, emberekben egyaránt lakozik a jó és a rossz. S hogy melyikük jut felszínre, hogy testével burkolja be testünket? Én úgy vélem, ez a körülményeinktől és nem utolsósorban a társunktól függ. Ha jól választjuk meg életünk párját, anélkül halunk meg, hogy a szívünkben lakozó rosszat megismernénk. Ha viszont e párt nem nekünk rendelték az istenek, csak valami hibás döntés eredményeként kerültünk össze, a bennünk lakó jó marad számunkra ismeretlen. Ilyenkor evilági életünk csupa kín és gyötrelem, alig várjuk, hogy bebalzsamozott testünkre Anubisz, a sakálfejű isten vigyázzon.

– Mit gondolsz, Teje – kérdezte lassan, minden szót megfontolva Amenhotep –, ha te meg én lennénk e társak, vágynánk Anubisz őrködő tekintetét?

– Nem tudom, isteni fáraó – felelte a lány. – Úgy hiszem, élő ember erre aligha adhat választ. Azt viszont tudom, a szeretet ereje átsegít a nehézségeken. S ha nem hagyjuk kihűlni, talán egész életünkre elegendő meleget ad, melybe, ha beburkolózunk, a bennünk élő rossznak nem lesz elég helye felszínre törni.

*

– Ó, Teje, vajon ki vagy te nekem? Az anyám? Vagy tán a nagyanyám? – mormogtam félálomban.

Aztán felébredtem, és nevetni kezdtem. Elindultam a fürdőszobába, de még akkor sem tudtam abbahagyni a nevetést.

A férjem épp borotválkozott. Habos arcát felém fordítva kérdezte.

– Mi ilyen mulatságos?

– Az álmom! – feleltem kacagva. – Álmomban az ókorban jártam, az egyiptomi Újbirodalomban, az időszámításunk előtti tizennegyedik században.

Döbbenten hallgattam el. De hát honnan veszem ezt? Még csak utalás sem történt rá az egész álom során! Se helyről, se időről! És egyáltalán, mi a csuda az az Újbirodalom?

– Jól vagy? – kérdezte a férjem.

– Persze, persze, csak egy kicsit megfájdult a fejem – nyugtattam meg. – Talán elmúlik, ha néhány percre visszafekszem.

Mozdulatlanul feküdtem az ágyban. Hogy is volt? Visszapörgettem az álom minden kockáját, ám Újbirodalomról egy szó sem esett. De hát ez képtelenség!

Hát persze. Biztosan volt róla szó, csak nem tudom felidézni. Az agyam viszont elraktározta, és amikor mesélni kezdtem Istvánnak, előadta. Vagy talán a neten láttam valamikor, és most öntudatlanul hozzákapcsoltam az álmomhoz.

Megnyugodva ültem fel. Csakis így történhetett.

– Jobban vagy? – jött be István a hálószobába.

– Kutya bajom! – ugrottam ki az ágyból. – Megyek, elkészítem a reggelit.

Miközben elmentem mellette, István végigsimított a hátamon.

Két éve vagyunk házasok, a Corvin moziban ismerkedtünk meg. Pattogatott kukoricás vödörrel a kezemben lépegettem, és hátrafelé fordulva magyaráztam valamit Irénnek. Közben nekiütköztem egy nagydarab, jóvágású férfinak, és a vödör kifordult a kezemből. A férfi természetes mozdulattal belém karolt, és azt mondta:

– Veszek helyette másikat!

Ő István.

Hat évvel idősebb nálam, villanyszerelő a szakmája. Néhány hónapja három barátjával egy kis céget alapítottak, ami egész jól megy. A baj az, hogy gyakran kell vidéken dolgozniuk, így előfordul, hogy csak hétvégeken találkozunk.

Mint minden reggel, most is sonkás tojást sütöttem. István nem volt hajlandó mást reggelizni. Emlékszem, talán két hónapja lehettünk házasok, én sütöttem a tojást, István terítette az asztalt, mikor kifakadtam.

– Mi lenne, ha a változatosság kedvéért végre egyszer vajas kiflit ennénk reggelire?

István kuncogva kivette a kezemből a serpenyőt, a tartalmát átpakolta a már odakészített jénai tálra, és a kenyeres kosárral együtt az asztalra tette. Aztán magához húzott, és azt mondta:

– A nyugodt reggeli étkezés nagyon fontos. Egy kiflit vagy egy szendvicset akár állva is bekaphatunk, ám a sonkás tojáshoz le kell ülni, hogy komótosan fogyasszuk el.

– Ennyi erővel ehetnénk reggelenként köleskását is, ahhoz is le kell ülni, és minden bizonnyal kevesebb koleszterint tartalmaz, mint a sonka vagy a tükörtojás – mondtam, de már nem voltam mérges.

István nevetett.

– Ez igaz. Ám még kamaszkoromban valamelyik kedvenc könyvemben azt olvastam, hogy az angol úriemberek ham and eggset reggeliznek.

– De te, ha jól tudom, nem vagy angol – jegyeztem meg kajánul.

– Úriember azért még lehetek – vigyorgott István. – Ráadásul imádom a sült sonkát tükörtojással!

Az emlék hatására újra jókedvem kerekedett. Már odatettem az asztalra a kenyeres kosarat és a púpozott jénai tálat, ám István nem jött ki a konyhába az ételszagra, a fürdőszobában szöszmötölt.

– Hé, gentleman! – kiáltottam. – Gyere már, éhes vagyok!

Jókedvűen ültünk asztalhoz. Szerettem ezeket a reggeleket, amikor István itthon volt, és mivel lusta voltam ahhoz, hogy külön ennivalót készítsek magamnak, a sonkás tojást is kénytelen voltam megszeretni.

– Fáj még a fejed? – kérdezte István.

– Nem, már elmúlt.

– Biztosan attól fájt, hogy tegnap beütötted. El kellene menned Halusz doktornőhöz.

– Aztán mit mondjak? Képzelje, doktornő, leejtettem egy darabka krumplihéjat, aztán megcsúsztam rajta, és úgy bevertem a fejemet a konyhaszekrény sarkába, hogy akkora púp nőtt rajta, mint egy pingponglabda? Olyan röhejes! Még jó, hogy nem banánhéjon csúsztam meg. Különben sem fáj már a fejem. Inkább azt mondd meg, hogy szerinted a núbiaiak feketék? Mármint színes bőrűek?

– Ez meg hogy a csudába jutott az eszedbe? Egyébként szerintem igen, mivel a Núbiai-sivatag valahol Afrikában van. Azt hiszem, ilyen nevű ország ma már nem létezik. Utoljára talán a gimnáziumban hallottam róla történelemórán, amikor az ókorról tanultunk.

Felnevetett.

– Tehát még mindig az álmod foglalkoztat! Meséld már el!

Magam sem tudom, miért, de nem volt kedvem beszélni róla.

– Ó, már elfelejtettem – hárítottam el a kérést –, csupán egy núbiai lány arcára emlékszem az egészből.

– És? – kérdezte István. – Fekete volt?

– Nem is tudom. Bár a bőre sötétebb, mint a miénk, az arcvonásai nem tűntek sem afrikainak, sem európainak. Inkább valahol a kettő között.

– Á, szóval egy mulatt lány! – csillant fel István szeme. – Kár, hogy nem én álmodtam vele! A félvér nők általában nagyon szépek. Ez a nő csinos volt?

– Gyönyörű – feleltem, ám valahogy bántott István viccelődése. Azt hiszem, az esett rosszul, hogy ha csak tréfásan is, de tiszteletlenül gondolt Tejére.

2.

Amenhotep és Makenenamon a kicsinyke asztal két ellenkező oldalán ülve fogyasztották vacsorájukat. Amenhotep gyűlölte a közös étkezéseiket, ám kénytelen volt Makenenamont néha az asztalához hívni. Végül is ő volt az egyetlen élő rokona, úgy érezte, tartozik neki ennyivel.

Ezen alkalmak mindegyikén Makenenamon bizonyítani kívánta, hogy nem csupán Ré leánya és Amon kegyeltje, de Hathorhoz, a szerelem és érzékiség istennőjéhez is rokoni szálak fűzik. Mivel Hathor a szülés és táplálkozás istene is volt, a neki szentelt állat pedig a tehén, Makenenamon e szerint viselkedett. A közös vacsorákon tehénszarvakkal a fején jelent meg, melyek közt a napkorong nyugodott ugyanúgy, mint a Hathor-ábrázolásokon. Ilyenkor egyáltalán nem evett húst, hiszen ez nem illett volna Hathor istennő szent állatához. Mivel füvet mégsem ehetett, a kerek, lapos kenyereket részesítette előnyben. Ehhez aztán bőségesen harapott fokhagymát, valamint mézbe mártogatott datolyát. Hogy jobban csússzon, felváltva öntözte borral és sörrel. Bátran tehette, mert ez nem ellenkezett Hathor istennő lényével, lévén ő a mámor istennője is. Miközben szája tehén módjára, vízszintesen mozogva őrölte az ételt, gondosan vigyázott arra is, hogy a már megrágott és lenyelt ételt újra felkérőddze, hogy aztán fogai ismételt őrlő mozgásával immár megfelelő állagúvá tegye.

Csendben, gondolataikba merülve ettek mind a ketten. Az istenkirály ember, az istenkirályok véréből származó lány tehén módjára.

– Isteni fáraó – törte meg végül a csendet Makenenamon –, Dél és Észak koronáinak ura, Hórusz, az erős bika…

– Kérlek téged, isteni nővérem – szakította félbe unokanővérét Amenhotep –, legalább a vacsoraasztalnál kíméld meg személyemet mind az öt címem felsorolásától! Tudom, örülnöm kellene, hogy ennyire ragaszkodsz a hagyományokhoz. De be kell valljam neked, engem fáraszt a sok beszéd!

– Megértettem, isteni fivérem – felelt nem titkolt bosszúsággal Makenenamon. – Úgy tűnik, egyre kevésbé tartod fontosnak, hogy őrizd szokásainkat. Szerintem rosszul teszed! Ha Ré fiához intézett szavaink közül elhagyjuk a királynak kijáró nevek felsorolását – ami pedig születése és helyzete folytán megilleti őt –, egy idő után kénytelenek leszünk felhagyni a tisztelettel és az engedelmességgel is, holott ez uralkodói hatalmának két tartóoszlopa. A szavak nem a légből keletkeznek, és nem is oda térnek meg: szívünk visszhangjai ők.

Amenhotep csodálkozva nézett a lány csúnyácska arcába. Ezek az ügyesen egymásba illesztett szavak, ezek az istenek ideje óta létező, mégis már-már eredeti gondolatok hogyan születhettek meg abban az ostoba szívében? Vagy tán nem is ostoba? Csak kiválóan ért hozzá, hogy elhitesse másokkal? S mindezt azért, hogy előállhasson olyan kérésekkel, amelyeket egy okos asszonytól esetleg zokon vennének? Vagy tán nem is játszotta soha az ostobát, csupán ő tételezte fel róla, hogy az, mert elképzelhetetlennek tartotta, hogy már-már bárgyú külseje mögött fürgén gondolkozó szív rejtőzzék?

Figyelmesen nézte az apró, konok, ám üres szemeket. Nem. Makenenamon szívében soha nem tudnának megfogalmazódni az iménti gondolatok. Csak kölcsönözte őket, s most úgy adja elő, mint sajátjait. Ám ahhoz is kell bizonyos értelem, hogy mások észjárását a magunkévá tegyük! Nem. Unokanővérében az értelemnek a szikrája sincs meg. Valószínűbb, hogy valaki, vagy tán valakik a szájába rágták e szavakat. Talán még arra is adtak utasítást, hogy mikor, milyen alkalom kapcsán hozakodjon elő e meglepő, ám valójában örökérvényű igazsággal. S Amenhotep már azt is tudta, kik e szavak igazi tulajdonosai.

– Örülök, isteni nővérem, hogy a mai napot is Amon papjaival töltötted. És annak is, hogy királyok lányához méltón tolmácsoltad szavaikat.

Makenenamon annyira azért mégsem volt ostoba, hogy be ne lássa, felesleges tiltakoznia. Tulajdonképpen meg sem nagyon lepődött. Előre látható volt, hogy unokafivére a rengeteg eszével rá fog jönni, Amon papjai adták szájába szavait. Aztán gondolkozni kezdett. Ugyan nem az esze, de volt fegyvere Amenhoteppel szemben. Mégpedig a konoksága. Ha valamit el akart érni, annyiszor tért vissza a témára, míg az, akihez beszélt, meg nem unta, s inkább teljesítette kérését, semmint még egyszer végig kelljen hallgatnia.