Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014

Egy hajszálon múlt, 2015 • Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan-trilógia, 2017–2018

Riva nővérek-sorozat I–IV., 2018–2019

Az agyam eldobom (átdolgozott kiadás), 2021

Átkozottak, 2021

Heaven – A Leszármazott, 2021

Caroline Wood-sorozat 1–8., 2019–2022

© R. Kelényi Angelika, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Balázs Piroska

Tördelő: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-89-7

KAMILLÁNAK

1. Feltámadás

A mennyezeten apró pöttyök szaladtak, gyorsan, nagyon gyorsan, szinte összefolytak a szemem előtt, aztán rájöttem, hogy nem a pöttyök futnak, engem tolnak sebesen… Tudtam, hogy kórházban vagyok, tudtam, hogy baleset ért, hallottam, hogy egy férfi azt ordítja, kettes műtő, majd hirtelen vakító fény vágott az arcomba, semmit nem láttam, fehér üresség vett körül. Azt gondoltam, ez lehet a halál, most járok a folyosón, a két világot összekötő mezsgyén, és vártam, hogy megjelenik a nagyanyám, a bátyám, vagy Isten, hogy magukhoz öleljenek, és vártam, hogy megérzem azt a teljes boldogságot, a minden porcikámat átjáró földöntúli szeretetet, amiről mesélnek a visszatérők.

Nem akartam meghalni, még nem, még nem volt itt az ideje. Az elhunyt családtagjaim helyett hirtelen egy másik arc rémlett fel előttem, Adriana durcás, lebiggyesztett cseresznyeajkát és két, könnyben úszó, hatalmas sötét szemét láttam, a kislány vádlón nézett rám, haragosan, mint akkor, amikor megmondtam neki, hogy nem viszem magammal a tengerhez. Aztán a gyerekarc elmosódott, én próbáltam belekapaszkodni, próbáltam visszatartani, kiáltottam volna, hogy maradjon, ne menjen el, segítsen, fogjon erősen, ne engedjen el, de Adriana elillant, és nem maradt utána más, csak a hófehér ragyogás…

A szavakat nem értettem, csupán a két női hangot hallottam, egy kedves, csicsergőset és egy reszelősebbet. A reszelős hangúról azt gondoltam, bizonyára dohányzik, szinte éreztem a cigaretta áporodott bűzét, de csak szinte, mert a fertőtlenítőszerek mindent elárasztó penetráns bűze minden mást elnyomott. Füleltem. Koncentráltam, hogy értsem a szavakat, de bármennyire erőlködtem is, úgy tűnt, mintha víz alatt feküdnék, így csak elmosódott, torzított hangokat hallottam, ezekben pedig semmiféle értelmet nem találtam. Szerettem volna tudni, hol vagyok, a sötétség mély feketeségével a sírt idézte, mintha élve temettek volna el. Egy pillanatra megriadtam, hogy valóban élve temettek el és a hangokat a sírhantom felől hallom, éreztem, hogy a szívem hevesebben kezd verni, de csak pillanatokig tartott a torokszorító érzés, mert rájöttem, hogy szabadon lélegzem. Nem lehetek sem a föld, sem a víz alatt, ha a tüdőmbe minden légvétel alkalmával oxigén áramlik.

– Ennek a szerencsétlennek is micsoda görény a férje… – hallottam meg egy fiatal, eddig ismeretlen hangot. Először meglepődtem, hogy tisztán kivehető minden szó, hirtelen öröm töltött el, hogy végre értem, miről beszélnek körülöttem, a mondatok értelme csak később jutott el hozzám. Miért volna Paolo görény? Miért bántja őt ez a nő? Váratlanul rájöttem, hogy kórházban vagyok, emlékeztem rá, amikor betoltak egy műtőbe, igen, baleset ért, de hogy milyen baleset… Akkor láttam utoljára, amikor behozták összetörve, azóta sem. Úgy hallottam, azt mondta a főnővérnek, akkor hívjuk, ha az asszony magához tér vagy meghal. Ki mond ilyeneket?, folytatta a nővér.

– Cssss, Rona, hallgass már! Lehet, hogy hallja… Bármikor felébredhet – szólt rá a fiatal nőre a reszelős hangú.

– Ugyan! Szerintem azt se tudja, hol van. Meg különben is. Jobb, ha rájön, milyen senkiházihoz ment hozzá. Akármilyen vastag is a pasi…

– Honnan veszed, hogy vastag?

– Te nem láttad?

– Mit?

– Az óráját… meg a ruháját. Az öltönyére kevés lenne az egyéves fizum. Mondjuk, elég jóképű férfi, az igaz, ez a nyomorult meg… Hát nézz rá! Persze… Korábban biztos elegáns volt, de egy ilyen pasihoz fiatalabb nő illene, biztos, hogy tekeregnek is körülötte a modellcsajok.

– Hozzád jobban illene, mi? – szólt rosszallón a reszelős hangú.

– Hát… – kuncogott a fiatal. – Az már biztos.

– Inkább a lázát mérd, ne a férjéről ábrándozz! – adta ki az utasítást az idősebb.

Hamarosan csend lett, kimentek a szobából.

Nem nyitottam ki a szemem. Lehet, hogy ki tudtam volna, de meg sem próbálkoztam vele. Nem értettem semmit. Vajon rólam beszéltek? Az én Paolómról? Őt nevezték nyomorultnak, szerencsétlennek, görénynek? Nem hittem el egyetlen szavukat sem. Paolo soha nem mondana ilyesmit, hogy akkor hívják, ha magamhoz tértem, vagy meghaltam… Egyébként meg biztos, hogy meglátogatott. Boldog házasságban élünk, Paolo szeret… Éreztem, hogy megugrik a pulzusom. Bizonyára nem vagyok egyedül a kórteremben. Biztos, hogy arról a másikról beszéltek, nem rólam. Én sosem voltam szerencsétlen, és igen is elég jól nézek ki a koromhoz képest, tisztelnek, dicsérnek a jótékonysági munkámért, a családi cégben végzett munkámért…

„Most kinyitom a szemem, és kiderül, hogy nem vagyok egyedül.”

Eleinte homályosan láttam, inkább csak fényeket és foltokat, sok fehéret, mintha egy hófedte szobában feküdnék, aztán észrevettem valami fémes tárgyat, abba kapaszkodtam, arra próbáltam fókuszálni, de hamar elfáradtam, ezért újra lehunytam a szemem. Zavart a fény, mintha homok ment volna bele, mint a tengerparton, amikor a szél játszik a parttal, rajtam pedig nincs napszemüveg. Pihentem egy kicsit, épp csak pár pillanatot, amikor ismét hangokat hallottam.

– Ébredezik – szólt a fiatal hang. – Nyissa ki a szemét!

Eleget tettem a felszólításnak, habár nem akartam szembesülni a nővel, aki úgy tudja, hogy egy nyomorult vagyok, nem akartam a szemébe nézni annak, akinek ilyen rossz véleménye van a férjemről, és pláne nem akartam rápillantani arra, aki szerint egy fiatalabb nő illik Paolóhoz. Mégis engedelmeskedtem, végre tisztán akartam látni. Napok óta feküdtem egy zavaros, néha ijesztő, olykor ringató hullám tetején, mintha gumimatracon lebegnék, aztán időnként elnyelt a mélység, majd újra felbukkantam, néhány hangfoszlány jutott el a fülemig… Most azonban tisztán hallottam mindent. Lassan felpillantottam, mire éles fény vágott a szemembe.

– Menjen innen, megvakítja! – dörrent oda egy férfihang. – Maga mióta van az osztályon?

– Egy hónapja – rebegte a fiatal hang.

– Menjen ki, és küldje be Barbarát! Maga húzza az ágyat, és ágytálazzon, megértette? Lát engem, signora? – fordult hozzám a férfi. – Doktor Rossi vagyok, az ügyeletes orvos.

Az orvos kedvesen, tisztelettel szólt hozzám, én pedig megnyugodtam. Próbáltam válaszolni, de nem jött ki hang a torkomon, ezért csak bólintottam. Nem láttam tisztán a férfi arcát, az alakja azonban legalább már elkülönült a hófehér szobától.

– Még egy darabig fájni fog a torka, nehezen megy majd a beszéd, reményeink szerint holnap már társaloghatunk. – Megszorítottam az orvos kezét, úgy éreztem, ez az ember törődik velem. – Meg tudja mondani a nevét?

– Marina di Natale – suttogtam, és valóban iszonyatosan fájt a torkom. – Szomjas vagyok…

– Barbara nővér megnedvesíti az ajkát. Még nem ihat. Itt az áll – pillantott Rossi a lázlapra –, hogy Marianna di Natale.

– Az a hivatalos, de mindenki Marinának hív. Egyszerűbb.

A férfi bólintott.

– Fájdalmat érez? A fejében…

– Nem – tátogtam és mindenemet odaadtam volna egy pohár vízért. A nővér egy nedves gézlapot tartott az ajkamhoz, én pedig kiszívtam volna belőle az utolsó csepp vizet is, de Barbara szűkmarkúan bánt vele, megtörölte a szám, és már el is vette tőlem. – A férjem…

– Értesítjük – paskolta meg a kezem az orvos.

– Mi történt?

– Úgy tudom, egy építkezés mellett sétált el, és egy leszakadt vakolat- vagy kődarab épp a fejére esett. Homloklebeny-sérülést szenvedett, meg kellett műteni. De úgy látom, rendben lesz.

– Mióta…

– Egy hónapja fekszik itt, a műtét után altattuk. A fejsérülése miatt szükségesnek tartottuk a mesterséges kómát, így pihenhetett az agya egészségesen maradt része, amíg a műtött területek gyógyultak. Lélegeztetőgépen volt, ezért fáj a torka. Holnapra jobban lesz. Most pihenjen!

„Mesterséges kóma… Lélegeztetőgép… Egy hónap… Fejsérülés… Fejsérülés…” – visszhangoztak a fejemben az orvos szavai. Próbáltam emlékezni. Próbáltam visszaidézni a baleset pillanatait, de akárhogy erőlködtem, csak arra emlékeztem, hogy elküldöm a sofőrt, kilépek a Natale Központ épületéből, és elindulok a Tevere felé. Ki akartam szellőztetni a fejemet, ami tele volt számokkal, összegekkel, és valami nem egyezett, pedig ott kellett lennie, mégsem találtam egyetlen tételt, és már megőrültem, amiért ötvenedszerre számolom át, és még mindig nincs… Egy bagatell kis összeg, valami nevetséges szám. Fáradt voltam, utáltam, hogy utazási és ebédszámlákat adok össze, de jobb elfoglaltságnak tűnt, mint otthon ülni és nem csinálni semmit, pedig megtehettem volna, gondolkodtam is rajta. Szóval a Tevere… Langyos szellőre vágytam és arra, hogy a másik parton álló Angyalvár napfürdőző angyalait bámuljam mindenféle gondolkodás nélkül. Aztán snitt. Semmiféle építkezésre nem emlékszem. Azon a napon semmi különös nem történt, Adriana iskolába ment, Paolo a Központba, én csak később indultam, nem siettem, valójában soha nem kellett sietnem sehová, tisztában voltam vele, hogy a munkám is csak mondvacsinált valami, nélkülem is meglennének a könyvelők, de én akartam, akartam valamit, ami kitölti a napom, és Paolo ezt találta ki, nehogy saját vállalkozásba fogjak, ami elveszi az időm a családtól, az anyai és háziasszonyi feladataimtól, a partiktól. Vagy talán Paolo nem akarja, hogy saját bevételem legyen, mert így ezernyi lánc kötött hozzá, de aztán elengedtem ezt a félelmem, hisz minek kellett volna Paolónak leláncolnia engem, így is tiszta szívemből szerettem, és mindent megtettem, amit csak kért, nem vitáztam, mindent teljesítettem, amit elvárt. Tudtam, amikor hozzámentem, hogy ebben a családban a feleségek a férjük mögött állnak, a háttérből segítik őket, támogatják minden lépésüket, az üzletbe nem szólnak bele, de a házban, a háztartásban ők az urak, ők döntenek. Persze leginkább abban, hogy mi legyen az ebéd, és vegyenek-e fel új kertészt. Korábban kész kihívást jelentett egy-egy üzleti vacsora vagy parti szervezése, de ahogy múltak az évek, egyre olajozottabban ment az egész, már nem volt, ami bármiféle izgalmat tartogatott volna. Elfogadtam, hogy unatkozom, mert Paolóért még ez sem tűnt áldozatnak.

Egyedül voltam a szobában. Egy egyágyas, csinos kórteremben, olyanban, ami egy di Natalénak jár. Sejthettem volna, hogy nem dugnak átlagos asszonyok közé. Vagyis a nővér mégis rólam és a férjemről beszélt, aki, ha igaz, amit az a nő mondott, egyszer sem látogatott meg. Egy hónap alatt egyszer sem. És szerinte valóban azt kérte, hogy akkor hívják, ha… Bele se mertem gondolni. Tudtam, hogy ez nem lehet a valóság, abból a Rona nővérből csak a rosszindulat és az irigység beszélt, biztos voltam benne, hogy Paolo soha nem mondana ilyesmit egy idegennek, főleg, miután nagyon adott a látszatra, a külsőségekre, és nemcsak az öltözködését tekintve. Fontos volt a számára, hogy milyen képet mutat a külvilág felé, mit látnak a magánéletéből az emberek, és eszébe sem jutott volna, hogy okot adjon a pletykára, különösen a családjával kapcsolatosakra. Már teljesen biztos voltam benne, hogy a nő hazudott. Valószínűleg sejtette, hogy ébredezem és bántani akart. Nem lehetett másképp, csak még azt nem tudtam, miért. Miért bántana?

Órák óta ébren voltam, órák óta vártam Paolót. És Adrianát, bár nem biztos, hogy szerettem volna, ha a lányom ilyen elesettnek lát. Még temetésre sem vittem soha, nem akartam, hogy szembesüljön a halállal. Azt sem akartam, hogy szembesüljön a gyengeségemmel. Adriana előtt mindig erősnek és határozottnak mutattam magam, akire támaszkodhat, aki, mint egy bástya, megvédi, akibe erősen kapaszkodhat. Soha nem hittem, hogy ennyire lehet szeretni, pedig amikor Paolót megismertem, biztos voltam abban, hogy az a szeretet, a szerelem mindenek felett áll. Amit Adriana iránt éreztem, azt össze sem lehetett hasonlítani a szerelemmel. Egyszerűen annyival erősebb volt, hogy minden mást elsöpört, minden más apróságnak, súlytalannak tűnt mellette. Nem tudtam, hogy létezik ilyen szeretet, amely egyben egy tizenkét éve tartó folyamatos gyötrelem is, mert nem volt olyan perc, amikor ne féltettem volna valamitől. És egy hónapja nem láttam. Nem vigyázhattam a lépéseit.

Oldalra fordultam, és ránéztem az éjjeliszekrényre. Nem láttam a telefonom. Próbáltam a fiókhoz nyúlni, de nem értem el. A nővérhívót viszont igen.

– Segíthetek, signora di Natale? – lépett be a szobába a reszelős hangú Barbara nővér. Már biztos voltam benne, hogy dohányzik. A nő bőre száraznak és kissé szürkésnek tűnt, a szája körül jellegzetes ráncok jelezték a gyakori csücsörítést.

– Ideadná, kérem, a telefonom? Értesítették a férjem?

– Igen, Rossi doktor úr telefonált a férjének.

A nővér kihúzta a fiókot és kivette a telefont.

– Lemerült. Sajnos töltőt nem hozott be senki, így használhatatlan – vonta meg a vállát. – Körülnézek, hátha van valakinél hozzá való.

Felsóhajtottam.

„Hát persze. Egy hónapja nem használtam. Mit is vártam?”

Elaludtam, majd arra ébredtem, hogy egy másik ember áll az ágynál, egy nővér pedig lekapcsolja mellettem a gépet, és leveszi rólam a tappancsokat.

– Hogy van? – mosolygott rám fémkeretes szemüvege mögül egy idősebb, őszes férfi, aki bár nem mutatkozott be, tudtam, hogy orvos.

– Szomjas vagyok – nyögtem. Kiszáradt a szám, de kicsit kevésbé fájt a beszéd, és a hangom is erősebben csengett, bár leginkább Barbara nővér reszelős orgánumához hasonlított.

– Most már ihat. Néhány vizsgálatot elvégzünk, de úgy tudom, mindenre emlékszik.

– A balesetre nem.

– Arra nem is emlékezhet, hirtelen történhetett, nyilván nem számított a lehulló vakolatra. Senki nem számít rá, hogy egyszer csak a fejére esik egy tégla.

– Tégla?

– Nem tégla volt, ez csak egy mondás, tudja… Vakolat- vagy kődarab, mindenesetre éppen eltalálta. Azért van a vágás a fején.

Az arcomhoz emeltem a kezem, majd a homlokomhoz, éreztem, hogy kötés takarja, majd feljebb csúsztattam az ujjaimat, és kitapintottam a fejem tetején a leragasztott területet, és felszisszentem.

– Még egy darabig érzékeny lesz. És ne aggódjon, a haja visszanő!

– A hajam? – motyogtam, és próbáltam beletúrni vállig érő szőke hajamba. – Kérek egy tükröt!

– Ha fel tud kelni, a mosdó felett talál. Nem készültünk kézi tükörrel – csóválta meg a fejét a férfi. – Higgye el, csodálatos, hogy túlélte a sérülést, sok munkánk van benne, az a legkevesebb, hogy a sebkörnyéket le kellett borotválnunk.

Az orvos távozott, a nővér maradt, és megitatott.

– A férjem nem jelentkezett?

– Nem tudok róla – rázta a fejét a gömbölyded, bájos arcú lány. Felismertem a csivitelő hangot. Ő az, aki Barbara nővérrel beszélgetett, csak akkor még nem értettem a szavakat. „Talán ő is azon sajnálkozott, hogy senki nem látogat meg?” – villant be. Hirtelen haragot éreztem a nővér iránt. Úgy éreztem, ezek a fiatal, alig húszéves kis nők kinevetnek, amiért nem törődik velem senki, amiért negyvenéves koromra még egy szerető családot se tudok felmutatni.

– Megkérdezné Barbara nővért, hogy sikerült-e szereznie töltőt a telefonomhoz?

A lány elmosolyodott. Igazán kedves mosolya volt, de én mégis gunyorosnak láttam, lesajnálónak, habár korábban sosem feltételeztem senkiről rosszat.

– Már töltődik… – mutatott az éjjeliszekrényre a nővér. – Akár telefonálhat is. Segítsek?

– Csak adja a kezembe, kérem! – utasítottam a lányt, és engem is meglepett a saját határozottságom. A nővér megvonta a vállát, és odaadta a telefont. Elolvastam a világoskék nővérruhán díszelgő névkártyát: „Lia”.

– Köszönöm, Lia nővér – pillantottam rá, de nem nyomtam meg a Paolót hívó gombot. A lány kiolvashatta a tekintetemből, hogy azt várom, hagyja el a szobát, mert bólintott, és kiment. Elégedettséggel töltött el, mennyire összeszedetten viselkedtem. Korábban gyakran problémát okozott, ha érvényesíteni kellett az akaratom. A személyzet kedvelt, de éreztem, hogy nem tartanak sokra, látják a bizonytalanságom, azt, hogy nem vagyok hozzászokva mások utasítgatásához. Nem büntettem, csak kértem, ha nem kaptam meg, amit szerettem volna, esetleg újra kértem, ha akkor sem értem célt, belenyugodtam. Belenyugvó típus voltam. Azt gondoltam, nem kaphatok meg mindent, és lám, mégis megkaptam a szerelmet, megkaptam a gyönyörű gyermeket, megkaptam a luxuséletet, és még parancsolgatnom sem kellett, soha nem gázoltam át senkin, egyszerűen csak megkaptam a sorstól, talán kárpótlásképpen, amiért a nárcisztikus anyám bántott, amiért a gyenge apám hagyta ezt…

Amint Lia nővér kihúzta a lábát a kórteremből, benyomtam a Paolót hívó gombot. A szívem a torkomban dobogott, fogalmam sem volt, mire számítsak, de éreztem, hogy valami nem stimmel. Nem is a nővér otromba megjegyzései miatt, inkább a csendet gondoltam vészjóslónak, azt, hogy már jelentős idő eltelt az ébredésem óta, és Paolo nem jelentkezett. Nem értettem, reméltem, hogy valami tévedés történt, valami életbevágóan fontos elintéznivaló jött közbe, esetleg mégsem érte el az orvos Paolót, mert azt egyszerűen elképzelni sem tudtam, hogy a férjem nem törődik velem, hogy neki mindegy, magamhoz térek-e vagy meghalok. Ugyanakkor a szívem legmélyén tudtam, hogy van igazság Rona szavaiban, még ha sarkított is a nő, mégis… Nem zörög a haraszt, ha a szél nem fújja.

Kicsöngött, de a férfi nem vette fel. Újra hívtam, aztán újra és újra, nem számoltam hányszor, folyamatosan, már-már mániákusan csörgettem a férjem telefonját, aztán egy idő után mindössze a hangposta jelentkezett. „Kikapcsolta, vagy lemerült…” Arra gondoltam, hogy az anyósomat kezdem hívni, de megállt a kezem a hívógomb felett. Az anyósom sosem kedvelt. Jöttment senkinek tartott, aki külföldről érkezett, egy semmi családból, vagyontalanul, csak a szépségére és a fiatalságára építhetett. Olasz lányt szánt a fiának, egy hozzájuk hasonlóan patinás család sarját, aki tudja, mivel jár egy ilyen család tagjának lenni, aki tisztában van a feladataival, aki ugyanabban a világban él, mint ők. Paolo azonban megmakacsolta magát, és elvett engem, az ismeretlen, magyar, de legalább olaszul jól beszélő Kárpáti Mariannát, aki vidám és odaadó volt. Akárhogy igyekeztem, képtelen voltam az anyósom kedvére tenni, még akkor sem kaptam egy szemernyi kedvességet sem, amikor megszületett Adriana. Az anyósom szerint sejthető volt, hogy egy ilyen gyenge lánynak lánya születik, hiába magyaráztam neki, hogy ez nem rajtam múlt. Bár furcsa, hiszen Olympia di Natale rendkívül művelt, intelligens asszonynak számított, és biztos voltam benne, hogy tudja, nem az anya, hanem leginkább az apa génjein múlik, milyen nemű gyermek fogan, Olympia mégis úgy ragaszkodott ehhez az idejétmúlt elméletéhez, mintha soha nem járt volna iskolába, vagy soha nem olvasott volna semmit a genetikáról. Tudtam, hogy ez alapvető rosszindulat a részéről, de nem foglalkoztam vele, elfogadtam, hogy nem fogad el – hogy az anyósom nem fogadja el a fia választását, bár Olympia úgysem tehetett semmit, legfeljebb megpróbálhatta megkeseríteni az életem. Az eltelt tizenöt évben megtanultam figyelmen kívül hagyni az epés megjegyzéseit. Paolóért és már Adrianáért is megérte szó nélkül tűrni. Így gondoltam, de most mégsem ezt éreztem. Dühöt éreztem, amiért tűrnöm kell, amiért nem merem felhívni az anyósomat, amiért egyedül, kétségek között kell a kórházban, leborotvált, bekötözött fejjel, szinte magatehetetlenül őrlődnöm, hogy mi történt a családommal, miért nincs senki mellettem, miért hagytak magamra. Dühöt éreztem, amiért egy kotnyeles kis ápolónőtől kell értesülnöm arról, hogy a férjem nem törődik velem, el kell viselnem a sajnálatot, a szánakozó pillantásokat, a furcsa megjegyzéseket, és minden alkalommal, amikor rákérdezek, vajon a férjem keresett-e, látni, hogy a fiatal nővérek szemében a káröröm szikrája villan. Biztos voltam benne, hogy kárörömöt látok. Nem is értettem, hogy nem vettem észre korábban, mennyire egyedül vagyok. Mert amíg én odaadtam magam teljesen, igyekeztem belesimulni a di Natale famíliába, alkalmazkodtam, kompromisszumokat kötöttem, addig a férjem ezt szó nélkül, sőt, magától értetődőn elfogadta, az anyósom és a család többi tagja pedig hol csendes, hol kimondott megvetéssel kezelte.

Letettem az ölembe a telefont, és a fehérre festett falon függő festményutánzatra meredtem. Elhatároztam, hogy nem hívok senkit. Majd később Adrianát, de se Paolót, se Olympiát nem keresem. Paolo láthatja, hogy próbálkoztam, ha számítok neki, akkor fejvesztve rohan a kórházba, ha nem számítok, akkor legalább az is kiderül. Az anyósomnak pedig nem adom meg azt az elégtételt, hogy lássa, képtelen vagyok magam mellett tartani a férjemet, aki még arra sem veszi a fáradságot, hogy legalább felhívjon.