Laurell K. Hamilton: Sucker Punch

Copyright © 2020 by Laurell K. Hamilton

Hungarian translation © Török Krisztina, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Laurell K. Hamilton: Sucker Punch

Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2020

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-883-3 (epub)

ISBN: 978-963-419-884-0 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Demeter Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Rácz I. Péter

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: urban fantasy

Ezt a regényt mindannyiótoknak ajánlom, hiszen világos, hogy a képzeletbeli barátaim a ti barátaitok is, és jó barátokhoz illően nektek is segítenek átvészelni a nehéz időket.
Annyira örülök, hogy megoszthatom veletek a legújabb
kalandjukat!

Remélem, mind egészségben olvashatjuk, és mire megjelenik, már személyesen is találkozhatunk, bár valójában nem számít, milyen távol vagyunk egymástól, amikor tudhatjuk, hogy
épp ugyanazt a könyvet olvassuk, benne ugyanazokat
a szavakat és kalandokat.

Egy olvasó soha nincs teljesen egyedül, hiszen
a történetek összekötnek bennünket.

1

A kis gép sötétben landolt az ízlésem szerint túlságosan is rövid kifutón. Amikor végre megállt, nem bírtam elengedni az ülés karfáját. Szó szerint úgy markoltam a jobbommal a műanyagot, hogy a bal kezemmel kellett lefejtenem a rágörcsölt ujjaimat. Mintha jottányit is számítana a kapaszkodás, ha esetleg lezuhanunk. A pilóta hátrafordult felém, és felemelte a hüvelykujját. Én meg csak üres tekintettel meredtem rá, a szívem a torkomban dobogott. A repülésfóbiámnak finoman szólva nem használt a négyüléses Cessnával megtett döcögős utunk.

Lekapta a fejéről a fülhallgatót:

– Na, ugye, hogy nem volt olyan vészes? – kérdezte mosolyogva, de a dühödt pillantásomra lassan lehervadt a mosolya. Adtam a kemény csajt, miközben csakis az zakatolt az agyamban megmentő mantra gyanánt, hogy nem hányok, nem hányok. Kizárólag olyankor ültem repülőre, ha emberéletek forogtak kockán, kevesebbért soha, ám sajnos egyre kisebb és kisebb gépek vártak rám, míg ezzel a mostani négyülésessel el nem értem a csúcsot.

– Mindenesetre isten hozta a michigani Hanumanban, Blake rendőrbíró! – nyitotta ki végre az ajtót a pilóta.

Ahogy az ujjaimat lefeszegettem a karfáról, elmerengtem, hogy mégis, miért csinálom ezt. Mert ez a munkám, adtam is meg egyből a választ. Ezt ismételgettem magamban, miközben összeszedtem a táskáimat, és a legtestesebbet sikerült kipréselnem az ajtón.

– Azta, mekkora táska! Egy hulla is kényelmesen elférne benne – viccelődött a pilóta.

– Csak ha max. akkora, mint én. Persze nyilván, ha nagyobb lenne, feldarabolhatnám, és úgy már az is beleférne – feleltem, ahogy a többi holmimmal együtt önmagamat is kitornáztam a betonra.

– Vicces lány maga.

Ridegen néztem vissza rá, mire szinte mentegetőzve hozzáfűzte:

– Amúgy mi van benne?

– Fegyverek – vágta rá helyettem a pasas, aki a naplementében felénk igyekezett. Épp csak körbepillanthattam, felmértem a körülöttünk magasodó erdőt, és már el is nyelt mindent a ránk boruló sötétség, mintha csak lekapcsolták volna a villanyt. Nem is kell, hogy beérj a fák alá, a sötétség sűrűségéből kint is érezni, hogy a világ végén vagy: még két lépés, és végleg elnyel a feketeség.

Megdobtam Winston Newman rendőrbírót egy nagy mosollyal. Pont ugyanolyan égimeszelő volt, mint amikor évekkel ezelőtt megismertem, jócskán egy-nyolcvan felett járt, de mostanra megvastagodott, mintha izmot vagy hájat szedett volna magára. De amíg nem kerül rendes megvilágításba, nehéz volna eldönteni, hogy a kondizás vagy a fánkozás emberesítette-e meg. A fehér cowboykalap alatt ugyanolyan kurtán hordta a haját, csak a kalap nem volt már annyira ropogósan új. Jó sokat markolászhatta a karimáját, mert az arca felett szinte kihegyesedett. Passzolt hozzá, a fejéhez idomult. Amikor először láttam benne, szervetlenül világított rajta, mintha valami személytelen ajándékként került volna hozzá, vagy éppen személyiségfejlesztő célzattal, hogy cowboynak hasson a városi lénye.

Nyújtotta a kezét a táskámért, hogy felszabaduljon az egyik kezem, és parolázhassunk. Nem ellenkeztem. Ha én vagyok a fogadóbizottság, én is kivettem volna a kezéből a táskát.

– Kösz, Blake, hogy így ideugraszthattalak. Az utolsó pillanatban.

– Részemről kösz, hogy a segítségemet kérted – feleltem, és majdnem hozzáfűztem, hogy zöldfülűkém, de visszanyeltem, hiszen rég elmúlt már az az idő, amikor Newman újoncnak minősült. Én régebben dolgoztam a természetfeletti szolgálatnál, de én őskövület vagyok, hozzám képest majdnem mindenki újonc. A kezdetekben mindössze nyolcan voltunk, és az eredeti nyolcból rajtam kívül már mindenki vagy halott, vagy a hullánál is rosszabb, legjobb esetben is visszavonult.

– Kösz, Jim, hogy kisegített – intett oda a közelben ácsorgó pilótának, aki le sem vette rólunk a szemét.

– Marchandék régóta élnek már itt, Bobby pedig a barátom, Newman rendőrbíró. Hálás vagyok, hogy esélyt ad neki.

– De azzal tisztában van, ugye, hogy ha mégis kiderül, hogy Bobby Marchand tette, akkor ki kell végeznem – mérte végig Newman.

– És ha valóban ő ölte meg az öreg Marchandot, akkor meg is érdemli. De Bobby a gimi óta ailurantróp, és már majdnem betöltöttük a harmincat. Ura az állapotának.

Meglepődtem, hogy Jim ismeri a macskaalakúak likantrópiájának politikailag korrekt megnevezését. De a likantrópia is margóra került, most már a teriantrópia a megfelelő terminus. Sajnos. Persze a likantrópia eredetileg túlságosan is a vérfarkasokra hegyeződött ki, szóval kissé egyoldalú, talán azért a csere. Csakhogy amikor az ember egy életen át használ egy kifejezést, nehezen váltja fel az újjal.

– Igen, mindenkitől ezt hallom. Még egyszer kösz, Jim. Most a seriff irodájába kell vinnem Blake rendőrbírót – mondta, és már indult is a kifutó mellett a fűben parkoló méretes Wrangler dzsiphez.

– Duke jó ember, Newman, csak még soha nem látott ehhez hasonlót.

Newman már nem állt meg, csak a válla felett szólt vissza neki:

– Soha nem kérdőjeleztem meg Leduc seriff szakértelmét, Jim.

– Az jó. De Wagnerben, a helyettesében ne bízzon!

Erre már megtorpantunk. Newman meghökkenten nézett vissza a pilótára.

– Mi a gond Wagnerrel?

– Szeret keménykedni, ha úgy érzi, nem ütheti meg a bokáját.

– A seriff tudja?

– Azt nem tudom, de az biztos, hogy a városban mindenki más igen.

– Kösz a tájékoztatást, Jim.

– Szívesen. Remélem, Blake rendőrbíróval kibogozzák ezt az egészet.

– Én is, Jim. De mennyire – tárta ki a dzsip hátsó ajtaját Newman, hogy bedobhassa a fegyveres zsákomat. Mivel a 9 mm-es Springfield EMP a pisztolytáskámban pihent a derekamon, a rendőrbírójelvényemmel egyetemben – ha esetleg valaki a repülőtéren belekötne, hogy fegyvert viselek –, plusz a nadrágom szárán lévő zsebben két extra tár, egy másikban az összecsukható Emerson Wave késem, egy kis taktikai zseblámpa, egy extrán lapos férfitárca és az okostelefonom, úgy éreztem, ideig-óráig képes vagyok kibékülni a ténnyel, hogy a fegyvereim zöme meg a páncélom nincs karnyújtásnyira tőlem. Megkerültem a kocsit, és beültem az anyósülésre. Alkalomadtán kiegészítem a felszerelésemet még két késsel, és az EMP-t lecserélem a 45-ös Springfield Rangemasteremre. Elméletileg viselhetem azt is a derékszíjamon, de ha a golyóálló mellény rajtam van, akkor a combomra csatolt fegyvertáskám a praktikusabb, és akkor az EMP viszont befér a mellény egyik tépőzáras belső zsebébe. A nadrág alatti pisztolytáskát egyébként is csak akkor érdemes bevetni, ha az ember rejtve akarja viselni a pisztolyt, hogy mondjuk ne hozzon frászt a civilekre. Amikor meg már életbe lép a kivégzési parancs, és indul a vadászat, olyan fegyverarzenállal mozgok, hogy a rejtett fegyverviselés tökéletesen értelmét veszti.

– Korábban is hallottad már, hogy ez a Wagner seriffhelyettes szeret keménykedni? – tettem fel a nagy kérdést.

– Hozzám még nem jutott el a pletyka – rázta meg a fejét, ahogy elhelyezkedett a volánnál –, szóval részemről addig pletyka is marad, amíg be nem bizonyosodik.

– És a pilóta Jimet jól ismered?

– Épp annyira, hogy egy vasárnap este kiugrasszam az ágyból, hogy idehozassalak vele a városba.

– Vagyis tudtad, hogy Bobby Marchand barátja, tehát érdeke, hogy mielőbb idejussak.

– Igen.

– Egyébként te most állandóra vagy itt?

– Igen.

– Nem éppen a szamárlétra teteje. Te akartad, vagy csak ráléptél valaki tyúkszemére?

Szélesen elvigyorodott, hogy még a sötét dacára is jól érzékelhettem, a gázra lépett, és úgy lódultunk neki a kifutó betonján, mintha mi is megkaptuk volna a felszállási engedélyt. Aztán rájöttem, hogy ez az egyetlen leburkolt útféle a közelben. Elhajtottunk egy szélzsák és egy kalyiba mellett. Ennyi volt a reptér a kibaszott semmi közepén.

– Én kértem magam ide.

Ránéztem, mire elröhögte magát.

– Ne nézz így, Blake! Vágom, hogy ez nem a nagy karrierlehetőségek melegágya, de az van, hogy volt itt egy ügyem, és megismertem egy nőt, és ez átrendezte a prioritásaimat.

– Vagyis a csaj helyi – bólintottam vigyorogva.

– Ja.

– Vagyis süllyesztőbe lökted a karrieredet, hogy kiköltözhess a michigani vadonba életed szerelméhez?

– Nem pontosan. Egyszerűen csak arra jutottam, hogy a gyors előmenetelemnél fontosabb, hogy azzal a nővel legyek, akivel az életemet akarom leélni.

– Nyugi – tártam szét a karjaimat –, én ugyan nem kövezlek meg a szerelmi életed miatt, Newman. A magam részéről egy kibaszott üvegházban élek, ismerős a szitu. Erről jut eszembe, megígértem, hogy ha földet érek, dobok haza egy SMS-t.

Erre már elnevette magát. Ami jó, mert ha még tud nevetni, akkor nem lehet annyira tragikus a helyzet itt. Amikor már elszabadul a pokol, az embernek mosolyogni se marad ereje.

– Szuper. Legalább nem én vagyok az egyetlen ufó, akinek néha haza kell SMS-eznie. Elég sok rendőrbíró szívat ezzel.

– Hát csesszék meg! Csak irigylik a működő párkapcsolatunkat.

Ezen is nagyot nevetett. Mosolyogva pötyögtem be az üzenetet a telómba. Metafizikailag elég szoros kapcsolatban voltam minden szerelmemmel, vagyis elég lett volna leejtenem kissé a pajzsomat, hogy érzékeljék, minden oké velem, de ők is bejelentkezhettek volna a fejembe, ahogy vészhelyzetben minden további nélkül meg is szoktuk tenni, csakhogy ezt igyekeztünk a minimális muszájra korlátozni, mert egy bunyó kellős közepén túlságosan is elvonja az aktualitásokról az ember lánya figyelmét. Innen a megegyezés, hogy maradunk a technika vívmányainál, és SMS-ben vagy hívással jelentkezem be, mint egy átlagos csajszi. Ráadásul a rendőrkollégák épp eleget túráztatnak azzal, hogy természetfeletti pasikkal járok, ahogy a vámpírokat és vérállatokat, és mindent, ami nem csak és kizárólag ember, kultúrkörökben illendő nevezni. Volt idő, amikor azt mondtam volna, hogy normál ember, de újabban már a normál szót se szabad használni, ahogy többször is voltak szívesek egyesek megdorgálni. A szóválasztásaimmal egyébként is elég gyakran futottam lyukra munka és civil vonalon is, és már úgy vagyok vele, hogy a nemtetszem szavak helyett egyszerűen a kibaszott fordulatot fogom használni, hátha az inkább elfogadható. Volna rá tippem. Ha már úgyis lelkekbe gyalogolok, akkor miért is ne csináljam tisztán és profin?!

Több verziót is bepötyögtem-töröltem, mire megszületett a végleges: „Épségben a földön. Szeretlek. Máris hiányzol.” Elég bénán hangzott, de minden szava igaz volt, és legalább nem felejtettem el bejelentkezni. Finoman szólva nem az erősségem a kapcsolattartás, amikor munkaügyben kénytelen vagyok elutazni. De legalább az egyik vőlegényem, Micah Callahan se jobb nálam ilyen szempontból, ráadásul ő ugyanilyen gyakran tartózkodik házon kívül. Közös szeretőink nemrégiben igényt nyújtottak be mindkettőnknél a kicsit figyelmesebb bánásmódért, most igyekezhetünk.

Már pittyent is az első válasz, és kicsit se lepett meg, hogy épp Nathaniel Graisontól, egy másik vőlegényemtől futott be, aki a leghevesebben követelte a változtatásokat, ami a távollétünk idején szokásos bejelentkezésünk rendszerességét illeti. Ezt írta: „Köszönöm, hogy üzentél. Tudom, hogy nem érted, nekem ez miért annyira fontos. És én is szeretlek. Annak meg örülök, hogy hiányzom. Már várom, hogy holnap beszéljünk, vagy ha hamarabb hazaérsz, akkor azt.” És tessék, a szerelmes kis SMS ezennel át is változott ronda követelőzéssé. Abban egyeztünk meg, hogy hacsak nem lehetetlen, akkor mindennap vagy üzenetben vagy szóban bejelentkezem, miután megérkeztem. Nathaniel már rögtön a válaszüzenetben gondosan emlékeztet, hogy nehogy elfelejtsem holnap hívni, ahogy megbeszéltük. Vagyis burkoltan közli, hogy ez a kötelességem. Vagyis nyaggat. És ez zavar. Utána egyre-másra futott be a többi válasz is, szinte füstölt a mobilom. Mivel rajtam kívül még nyolcan vannak a szerelmes csoportunkban, elég jó forgalmat bonyolítottam. Van olyan szeretőm, akitől váratlanul ért, hogy igényli a távolbóli törődést, míg mások elégedettebbek a fennálló helyzettel. Némelyikük a csoportos üzenetre válaszolt, de páran privátban írtak. Nekik gondosan válaszoltam is, egyenként, személyre szólóan. Csak ketten mosolyogtattak meg – Jean-Claude „Je t’aime, ma petite”-je és Nicky Murdock „Anélkül is tudom, hogy szeretsz, hogy üzengetnél”-je.

– Világos, hogy semmi közöm hozzá, de hány embernek kell üzenned, amikor elutazol?

– Elég soknak – sóhajtottam. Végigpörgettem az üzeneteket, és sajnos kissé elbizonytalanodtam, hogy holnap reggel melyiknek is kell majd telefonálnom, ha addigra nem indulnék haza. Amíg nem derül ki valami pontosabb is az ügyről, elképzelésem sincs, meddig maradok. Zsebre vágtam hát a mobilt, és munkához láttam. – De nem azért hívtál, hogy a magánéletünkről locsogjunk. Mi a helyzet a bűnügyeddel?

– Leduc seriff kérte, hogy mielőtt kimennénk a helyszínre, mutassalak be neki – felelte mosolyogva. – De szerencsére egyébként is az irodája felé visz az út, szóval nem kell kerülőt tenni. És legalább Bobby Marchanddal is találkozhatsz. Neked talán értelmesebb kérdések is eszedbe jutnak, mint nekem.

– Amikor először találkoztunk, Newman, méltó voltál a nevedhez, igazi újoncként kerültél a placcra. De azóta sok év eltelt. Profin viszed az ügyeidet.

– Lekádereztél? – pillantott rám a sötétben, ami olyan mélységes volt, hogy szinte kettéhasította a kocsi fényszórója.

– Rajta tartom a szemem azokon az újoncokon, akiket ismerek.

– Én meg azokon a rendőrbírókon, akikhez fel akarok nőni – felelte.

Ezen nagyot nevettem.

– Ha ennél is feljebb nősz, létra kell, hogy kezet foghassak veled.

Velem nevetett, aztán barátságos csendben haladtunk tovább pár percig.

– Rendesen sötét idefenn az éjszaka – jegyeztem meg.

– Ma vastag a felhőtakaró, de ha kitisztul az ég, olyan tisztán és ragyogóan látszanak a csillagok, mint legfeljebb a sivatagban vagy kinn az óceánon.

– Nem egyszerűen a felhőtakaró vastagságáról van szó, Newman. A hold tegnap este volt a legcsonkább. Ma se lesz sokkal nagyobb. Ha Bobby Marchand valóban olyan régóta él már vérleopárdként… bocs, ailurantrópként, akkor alakot sem kellett volna váltania a teliholdtól ilyen távol.

– Ez volt az egyik, ami nekem is szöget ütött a fejembe, részben ezért sem akartam már ma éjjel kivégezni. És nyugi, nekem is durva ez a sok új kifejezés, ráadásul pontosan tudjuk, hogy Marchand leopárd, szóval felesleges az általános meghatározást használni vele kapcsolatban.

– Szuper és kösz. Rühellem ezt az új zsargont. Ezek szerint már meg is van a kivégzési parancs?

– Ja, a bíró elektronikusan aláírta, és a seriff irodájába átküldte a végzést alig pár órával azután, hogy egyáltalán rábukkantunk a tetemre.

– Pedig nekem még az is friss emlék, hogy az mennyire modernnek tűnt, amikor végre faxon megkaphattuk az anyagot.

– Ja, hát manapság már minden csupa high-tech. Gyors és hatékony. Néha talán túlzottan is hatékony.

– Mennyi időt hagyott a parancs végrehajtására? – kérdeztem.

– Az adható hetvenkettő helyett csak hatvan órát. Nem ártott volna, ha hamarabb hívlak.

– A nem ártott volna nem sokat lendít az ügyön, Newman. Arra koncentráljunk, amink van. Az önostorozással csak az energiát és időt fecsérled.

– Meglehet – sandított rám kurtán, majd fordult vissza az úthoz –, de akkor is zavaró, hogy mennyire szeretik mostanában beszűkíteni a kivégzési parancsok határidejét.

– Ja, elvégre felvitték negyvennyolcról hetvenkettőre. Így legfeljebb akkor elfogadható nekik a hosszabb határidő, ha nem került még kézre a gyilkos, és kénytelenek vagyunk előbb elkapni. Akkor persze hiába is adnának határidőket, mondjuk. De ha egyszer a bűnös már a cellában csücsül, akkor semmi ok a halogatásra. És ha az ember mégis habozik meghúzni a ravaszt, rögtön azt mondják, hogy kötelességet szegsz, és azzal egy életre elvágod magad a természetfeletti rendőrbírói szolgálatban.

– Pedig inkább a karrieremnek legyen vége, mint egy ártatlan embernek.

– Azt már említetted a telefonban is, hogy szerinted nem Bobby Marchand tette, de kifejteni még nem fejtetted ki, mire is alapozod a gyanúdat.

– Mert nem akartam még azzal is az időnket húzni. Azt akartam, hogy minél előbb itt legyél, és a saját szemeddel lásd, hogy valami nem stimmel. És segíts kibogozni.

– Már az meglep amúgy, hogy a zsaruk ott helyben nem puffantották le. Simán kimagyarázhatták volna.

– Ha a nagybátyja teteme mellett találják véresen, akkor nyilván meg is tették volna, de Bobby a hálószobájában hevert ájultan. Ha nem lett volna mindene véres, szerintem gyanúba sem keveredik.

– Átnéztem a helyszínelési fotókat, amiket átküldtél. Első blikkre azt mondanám, hogy az áldozatot széttépték. Akkor hogy ne lett volna az első és egyértelmű gyanúsított éppen az áldozattal egy fedél alatt élő vérleopárd?! Nem mintha kifogásolnám, hogy nem gondolják reflexből ezt, de a tapasztalataim szerint a zsarulogika sokakat vezetne erre a következtetésre.

– Ahogy már Jim is említette, Bobby helyi srác. És mindenki kedveli. Nem iszik sokat, semmit sem visz túlzásba, pedig a családja kellőképpen tehetős ahhoz, hogy bármit a kedve szerint túlzásba vihessen.

– A legtöbb alakváltó nagyon óvatos az olyan dolgokkal, amelyek az önkontrollt csorbíthatják. Az alkohollal, drogokkal, sőt az erősebb érzelmekkel is akár.

– Ami azt jelenti, hogy Bobby óvatos ember, soha nem kockáztatna a szörnyetegével – bólintott Newman.

– Tiszta mintapolgár – jegyeztem meg.

– Az is. Tisztában vagyok vele, hogy útközben kaptad meg az anyagot, és elég komplikált lett volna megnyitni és hosszasan nézegetni a képeket, anélkül, hogy civilek is lássák, de esetleg volt lehetőséged alaposabban is megvizsgálni őket?

– Aha.

– És nem zavart bennük valami?

– Egyrészt harapásnyomot egyáltalán nem láttam az áldozaton. Ha valamilyen leopárd végzett volna vele, egy-két falatot biztosan kiharapott volna belőle.

– A család szerint Mr. Marchand erős fájdalomcsillapítókat szedett valami makacs hátfájdalma és a reumája miatt, és az elmélet szerint a leopárdot zavarhatta a gyógyszerszag, azért nem evett belőle.

– Van pár barátom, akiket felhívhatok később, hogy vajon tényleg megérzik-e valakin a gyógyszerszagot, de ahhoz kelleni fog a gyógyszerek neve.

– Felírtam mindent, majd megkapod a listát.

– Olyanról már hallottam, hogy szoktak úgy illegálisan oroszlánt meg más nagymacskákat ölni, hogy dögöket mérgeznek meg, és ha az állat megeszi, elpusztul. Meg hogy ha a macskák mérgezett patkányt vagy egeret esznek, ők is elpusztulnak. Szerintem egy leopárd se viselkedne másképpen.

– Bobbyt pucéran és ájultan találták az ágyában, a teste csurom vér volt, csakhogy az ágy nem volt összekenve.

– Szóval a lepedőn semmi, csak a testén?

– Aha.

– És véres kéznyomok meg lábnyomok a padlón, melyeket akkor hagyhatott, amikor bemászott az ágyába, mielőtt elájult volna?

– Semmi – rázta a fejét.

– Pedig tutira nem lebegett el az ágyáig. Arra talán ha néhány vámpír képes.

– Világos. És az lett volna normális, ha az emberi teste ennél tisztább. Mert állati alakban ölte meg a nagybátyját, vagyis annak kellett volna véresnek lennie, ha viszont csak később változott vissza emberi alakjába, miután már átment a másik szobába, akkor az alakváltás közben a vér is eltűnt volna.

– A tett helyszínétől vezettek véres lábnyomok a hálóba? – kérdeztem.

– Igen, de valahogy azok sem stimmelnek.

– Ezt hogy érted?

– Pontosan nem tudnám megmondani. Mintha nagyobb lábnyomok lennének, mint amekkora Bobby lába. Ha hagyományos emberi gyilkosságról lenne szó, bőven lenne időnk, hogy a helyszínelők analizálják az adatokat, és a bizonyítékok alapján kiderülhessen, hogy jók-e a megérzéseim. Mivel azonban ez természetfeletti gyilkosság, senkit sem érdekelnek a bizonyítékok és a helyszíni szemle eredménye, addig rá sem néz senki, amíg alapos okot nem hozok fel a kételkedésre és a bizonyítás szükségességére.

– Ha minden a terv szerint haladna, akkor Bobby Marchand rég halott lenne, mire a helyszínelés eredményeit egyáltalán feldolgozzák – bólintottam.

– Ezt mondom én is. Ráadásul porfészek vagyunk, sokat senki sem bajlódik bizonyítékokkal és helyszíneléssel. Ahhoz a seriffnek ide kellene hívnia az államiakat, márpedig ő ennek nem érzi szükségét – bökte ki Newman határozottan nekikeseredetten.

– Ha egyszer megkaptad a kivégzési parancsot, kötelességed végrehajtani.

– Tisztában vagyok vele, Blake. Tudom, hogy egyedül az tolhatná ki a határidőnket, ha Bobby megszökne, és kénytelenek lennénk vadászni rá.

– Ezzel nem toljuk ki a parancs végrehajtási határidejét, Newman. Egyszerűen a gyanúsított nyer egy kis időt még a meneküléssel, mire sikerül elkapni és végezni vele.

– Bilincsbe verve ül egy cellában, vagyis megszökni nem fog. Ezért hívtalak. Ha tényleg elveszítette az uralmát a szörnyetege felett, és tényleg ő ölte meg a nagybátyját, akkor semmi gondom azzal, hogy kivégezzem. Ha valóban ilyen veszélyes, akkor végezni kell vele, de azt nem szeretném, hogy csak miután főbe lőttem, derüljön ki, hogy nem stimmelnek a lábnyomok, hogy a vérnyomoknak a testén nincs köze a gyilkossághoz, hogy… Mert egyszerűen nem stimmel nekem ez az egész, Blake, az van.

– Ezért is voltam hajlandó beülni a létező legapróbb repülőbe, és repültem ide hozzád. Hogy a végére járjunk.

– A parancs lehetőséget ad arra, hogy a szükségesnek ítélt támogatást igényeljem – vonta meg a vállát.

– Igen, megbízhatsz olyanokat, akik valamilyen tudásukkal segíthetnek neked a kötelességed végrehajtásában. Hogy a határidőn belül, megfelelően, a lehető legkevesebb emberélet veszélyeztetése nélkül teljesítsd.

– Világos, hogy alapvetően ez azt jelenti, hogy az ember összetrombitálhat olyanokat, akik nála ügyesebben vadásznak a szökésben lévő szörnyetegre, de a megfogalmazás értelmezésem szerint azt is lehetővé tette, hogy idehívjalak, és segíts tisztázni, valóban okkal veszíti-e életét Bobby Marchand, ha végrehajtom rajta a kivégzési parancsot.

– Ezt hívják úgy, hogy felelősségteljes gondolkodás, Newman.

– Amikor megismertelek, megmentetted az életemet, most meg átrepülted a fél országot, hogy segíts megmenteni egy másik életet. Ezek után nyugodtan szólíts csak Winnek.

– Nem is tudtam, hogy a Winstont így is szokták becézni.

– Winston csak hatodikos koromig voltam, akkor viszont úgy elkezdtem nőni, mint akit húznak. A hetedik végére bekerültem a kosárcsapatba.

– A nyerő kosárcsapatba, ha jól sejtem – mosolyogtam rá a fejemet ingatva.

– Ja, hát akkor kezdtek Winnek hívni, és én nem ellenkeztem – vigyorgott.

– Legyen, Win. Ha jól emlékszem, akkor te is tevékenyen igyekeztél engem is megmenteni. Most viszont igazából nem azért jöttem, hogy még egy életet feltétlenül megmentsek, mert ha az derül ki, hogy Bobby Marchand a tettes, akkor a parancs végrehajtása nem fog elmaradni.

Már nyoma se volt mosolynak az arcán, és ahogy a szembejövő fényszórók csóvája az arcára vetült, hirtelen nagyon fáradtnak és évekkel öregebbnek látszott.

– Tudom. És ha bűnös, teszem a dolgom. Előbb azonban szeretnék megbizonyosodni róla, hogy valóban kötelességem megölni őt.

Ezzel egyet tudtam érteni, csakhogy én azzal is túlságosan tisztában voltam, hogy ha egyszer a kivégzési parancsot kiadják, és az ember fia kézhez is kapja, akkor nagyon nagy a nyomás a mielőbbi végrehajtásra. Nagy eséllyel ilyen szörnyű gyilkosság még soha vagy csak minden szökőévben történt ezen az eldugott környéken, mindenki gyorsan el akarja kapni és meg akar szabadulni a gyilkostól. Helyre akarják állítani a biztonságot. Alig néhány óránk lehet kisakkozni, hogy van-e okunk visszavonatni a parancsot, vagy legalábbis rendkívüli körülményekre hivatkozva kitolni a végrehajtás határidejét addig, míg a bizonyítékokat megvizsgálják.

A reptérnek nevezett mező után meglepően tágas seriffirodába érkeztünk Hanumanban.

Az előtérben kényelmesen elfért két íróasztal székekkel, sőt, szükség esetén, ha a kávégéppel ügyesen bűvészkednek, még egy harmadikat is be lehetett volna szorítani. A helyiség végében nyílt egy ajtó, és egyből kiokoskodtam, hogy ha a fogda is itt van, akkor a cellát arra hátul kell keresni, de persze egy ilyen apró helyen az embert gyakran érik meglepetések.

Leduc seriff alulról nyaldosta az egy-nyolcvanat, ezt onnan tudom, hogy a vállmagasságát sem érte el a fejem búbja, csakhogy a hastérfogata határozottan alacsonyabbnak mutatta. Akkora pocakja volt, hogy a derékszíját alá kellett csúsztatnia, így a nadrágja korca inkább ült a csípőjén, mint a derekán. Egy egyszerű rendőrnek persze nem kötelező olyan szorgalmasan kondizni, mint egy kommandósnak, de azért az elvárható lenne, hogy a közepes tempójú kocogással ne az azonnali szívhalált kockáztassák. Gyanús, hogy Leduc még ezt a minimális elvárást se pipálta ki.

Mosolyogva nyújtotta a kezét, úgy üdvözöltük egymást, mintha azonos oldalon állnánk. Amivel kicsit se volt bajom, és reménykedtem, hogy igaz is.

– Hívjon csak Duke-nak, mint mindenki.

Magamban rögtön konstatáltam, hogy akkor illene is hercegként viselkednie,[*] de nem kezdtem rögtön szívatni. Tessék, fejlődöm.

– Engem nagyjából mindenki Blake-nek szólít a melóban – feleltem inkább kedélyes mosollyal, mert nagyon utáltam volna, ha elkezd Anitázni. Azt max. a barátaim vagy a régi ismerőseim engedhették meg maguknak, amikor jelvénnyel jártam. És a vezetéknév garantálhatta a praktikus távolságtartást is, amelyet egy nőnek egy ilyen férfidomináns munkakörnyezetben nem ártott megtartania.

– Ugyan, Anita… szólíthatom Anitának, igaz? – mosolygott vissza.

Szívem szerint rákérdeztem volna, hogy talán Newmant is a keresztnevén hívja-e, de nem tettem. Duke Leduc seriff csak barátságosban nyomta, ami jó. Nem árt, ha mellettünk áll, amikor majd esetleg halasztani akarjuk a parancs végrehajtását. Ezért nem olyan durván nagy ár a keresztnevem.

– Persze – mondtam hát, és igyekeztem nem vicsorogni hozzá.

Newman is mosolygott, méghozzá elég őszintén. Mind olyan átkozottul kedélyesek voltunk, mintha nem tizennégy órája találtak volna rá a városka egyik vezéregyéniségére vérbe fagyva, felszabdalva. Szinte idegesítő volt ez a nagy bájolgás, mintha nem is egy gyilkosság miatt gyűltünk volna össze.

– Hogy van Bobby? – érdeklődött Newman, és végre mindenki ábrázatáról lefagyott a mosoly.

Leduc… valahogy képtelen voltam Duke-ként gondolni rá, mert aki nem John Wayne, az ne akarja, hogy hercegnek szólítsák…[**] Szóval Leduc a fejét rázta. Hirtelen elhagyta minden ragyogás és élet, csak a kimerültség maradt.

– Gyanús, hogy ha nem bilincseltük volna a priccshez, kárt tett volna már magában.

– Amikor kikérdeztem, nem tűnt öngyilkos típusnak – mélázott Newman.

A seriff erre megvonta hatalmas vállait, és egy pillanatra kikukkantott belőle az izom lehetősége, az emléke egy valaha volt izmos férfinak.

– Azt hiszem, kezdi elhinni, hogy tényleg ő tette. Márpedig Rayt az apjaként szerette, ő nevelte fel. Te hogy éreznéd magad, ha arra ébrednél, hogy ilyet tettél?

– Ébrednék? Én úgy hallottam, hogy Bobby Marchand általában el szokott ájulni, miután alakot vált – kaptam fel a fejem.

– Ahogy az már a likantrópoknál szokás… teriantrópoknál, akarom mondani. Az egyetlen szerencsénk, hogy órákra elájulnak, miután visszaváltoznak emberi alakba, ha egyszer gyilkolászni kezdenek.

– De nem minden alakváltó szokott elájulni – mondtam.

– Na, hát isteni szerencsénk, hogy Bobby nem olyan. Akkor még talán most is az erdőkben hajkurásznánk.

– Emberként sokat járja az erdőt?

– Rayjel végigtúrázták, kempingezték a gyerekkorát – bólintott Leduc. – Egyformán imádtak mindent, amit a természetben lehet csinálni, már azelőtt is, hogy Bobby elkapta a likantrópiát. A srác úgy ismeri az erdőinket, mint a tenyerét.

– Mennyire mondtad komolyan, hogy Bobby kárt tenne magában, Duke? – tért vissza az első kérdéshez Newman.

– Na, hát ez nehéz kérdés. Az az egy biztos, hogy amikor én beszéltem vele, elég komolynak tűnt a dolog, de azóta Frankie folyamatosan mellette van, szóval ő jobban meg tudja mondani, milyen állapotban van. Érzelmileg totálisan kibukott. Az egyik pillanatban a régi Bobby, egészen normálisan beszél, a következőben meg felpörög, és összehord mindenfélét, hogy mit se lehet kihámozni belőle. Azt sokszor elmondta, hogy ha ő ölte meg Ray bácsit, akkor megérdemli a halált. Ezt hajtogatja.

– Nem mondanám, hogy ez öngyilkosságra utal – jegyeztem meg.

– Nekem az a tapasztalatom, ha az emberek rázendítenek, hogy megérdemlik a halált, akkor előbb-utóbb meg is próbálják valóra váltani ezt az elképzelésüket. Persze sokszor nem járnak sikerrel, gyakran egyszerűen csak segélykiáltás a tettük, aztán van, hogy a kiáltás végleg bennük szakad.

– Végleges megoldás egy átmeneti problémára. Öngyilkosság.

Leduc szeme összeszűkült, ahogy lenézett rám.

– Van, hogy igen. Csakhogy Ray nem átmenetileg halott, és Bobby nem mondhat vagy tehet semmit, amivel megszüntethetné ezt a problémát. Nincs semmi átmeneti a srác önmarcangolásában.

– Világos, seriff, tökéletesen igaza van, köszönöm, hogy kijavított. Gondolom, több öngyilkossággal van dolga, mint nekem.

– Jóval gyakrabban fordul elő, mint hinné. Ahhoz képest, hogy milyen kis városka vagyunk – közölte hirtelen nagyon gondterhelten. A fáradt nem lett volna a megfelelő kifejezés erre. Felrántotta a derékszíját, mintha a helyére próbálná visszatornázni. Megszokott gesztusa lehetett, ami sajnos egy ideje nem nagyon tud már működni, de azért még nem hagyott fel vele, mint amikor az ember rövidre vágatja a haját, de még sokáig próbálja a szokásos mozdulattal hátrasodorni az arcából a tincset, ami nincs is.

– Az én gyakorlatomban nem szoktak öngyilkosságban elhullani a népek.

– Én korábban a hadsereg egyenruháját viseltem, megjártam a harcokat is. Úgy voltam vele sokáig, hogy annál rosszabb nem lehet, de néha visszasírom. Az tisztább és egyértelműbb volt, mint a lassú és reménytelen haldoklás egy ilyen állóvíz városkában – mondta Duke komoran, túlságosan is őszintén ahhoz képest, hogy öt perce ismertük egymást.

– Minden oké, Duke? – kérdezett rá Newman.

A pasikódex elvileg nem engedélyezi ezt a kérdést, de akadnak helyzetek, mint például ha valaki öngyilkosságról kezd beszélni, és hozzá ilyen reménytelen hangnemet üt meg, amikor még a pasik is kivételt tesznek. Mi, akik egyenruhát hordunk, megtanulhattuk, hogy ha a kollégánk nehéz időket él meg, félre kell dobni a kódexet. A hallgatás túlságosan is sok áldozatot követelt már a mi szakmánkban, férfiakat és nőket egyaránt. Az Egyesült Államokban naponta huszonkét harci veterán lesz öngyilkos, és nemcsak azok közül a katonák közül kerülnek ki, akik frissiben tértek haza a harcmezőről. A rémálmok és a depresszió nem korlátozódik a bevetési időszakokra. Ilyen statisztikák mellett nem árt, ha elkezdünk végre figyelni egymásra, és megtörjük a csendet.

Azért annak örültem, hogy Newman kérdezett rá, hiszen engem semmilyen személyes kapcsolat nem jogosított fel ilyesmire.

– Több mint harminc éve ismertem Rayt – rázta meg a fejét a seriff. – Mellette álltam, amikor a húga meg a férje meghalt, és a kis Bobby árván maradt. Két-három éves lehetett a kölyök akkor, Raynek meg soha nem fért bele az életébe a saját család. A fősuliról egyből beindult a karrierje, más nem is érdekelte, csak a munka, de amikor magához vette a kissrácot, felforgatta az életét, hogy apaként nevelhesse fel. Eladta még a cégét is, mert képtelen lett volna az üzletet is vezetni meg apa is lenni. Ő maga mondta ezt, emlékszem, szó szerint így. Jól adta el, többet soha nem kaphatott volna azért a cégért, és a baleset idején már túl volt az egészen, persze akkor még nem tudhatta, hogy ez mennyire jól fog jönni majd neki. Saját fiaként szerette a fiút, és most meghalt, méghozzá ronda halállal. Utoljára egy medvetámadás volt ennyire ocsmány, és annak már legalább tíz éve. Nem ezt érdemelte Ray, és most Bobby is nemsokára oda, neki is meg kell halnia – csóválta a fejét, a szeme is csillogott egy kicsit, ahogy mélyebbre húzta a fejébe a kalapot. – Elviszem magukat a helyszínre.

– Egyedül is odatalálunk, Duke – mondta megértő tapintattal Newman.

– Nyilván, hogyne, Win, de akkor is veletek tartok.

– Előtte szeretnénk még Bobbyval beszélni – állította meg Newman.

Nekem túlságosan nem akaródzott beszélni a rabbal, mert pillanatnyilag még elvont fogalomként gondolhattam rá, és Duke fájdalma épp eléggé megviselt, hogy ne akarjam egyből átérezni Bobby Marchandét is. Muszáj volt őriznem az érzelmi távolságtartást, hogy legalább egyvalaki legyen ebben a városban, akinek jelvénye van, és nincs érzelmileg belebonyolódva ebbe az egészbe. Nem kételkedtem benne, hogy Newman elvégzi a dolgát, ha arra kerülne a sor, de kezdtem azt is kapiskálni, érzelmileg mekkora teher lehet ez neki. Hiába, hogy az ő nevére szól a kivégzési parancs, megeshet, hogy végül úgy alakítjuk, hogy gyakorlatilag én álljak a pisztoly végén a cellában. És ha nekem kell megölni egy megbilincselt személyt, akinek esélye se lehet ellenem, akkor szükségem lesz a távolságra. Azzal semmi gondom, ha le kell vadásznom egy szörnyeteget, aki az életemre tört, azt kivégzem egy nyikk nélkül, de abban nekem sincs rutinom, hogy megláncolt embert végezzek ki egy cellában. Nem akartam beszélni a rabbal, pláne, ha majd le is kell lőnöm, de amikor Newman a hátsó ajtóhoz ment, vele tartottam. Nagy bátorság kellett hozzá, alaposabban össze kellett kapnom magamat, mint mutattam. Ez se nekem, se Newmannek nem lesz könnyű játszma. De ahogy elnéztem, senkinek se sétagalopp ebben a városban.

2

A zárt ajtóban végződő keskeny folyosóról két cella nyílt. A fal mellett puskával az ölében egy nő ült, ám ahogy beléptünk a folyosóra, felállt. A puskát, szakszerűen a földre szegezve, lazán tartotta a kezében. A bőre sötétbarna volt, amire az első tippem az volt, hogy ő is valami latinó származású, esetleg mexikói, mint az anyám volt, ám ahogy jobban megnéztem, kiderült, hogy nem délről, hanem inkább keletről hozták az ősei ezt a gusztusos bőrszínt.

A haja fekete volt, mint az enyém, azzal a kitétellel, hogy míg az enyém megzabolázhatatlanul göndörödik és hullámzik, az övé egyenes és rendezetten lófarokba fogott. Nekem soha nem jönne össze egy ilyen csinos lófarok, a hajam folyton kiszabadul, megszökik belőle, ezért is fonta be a vőlegényem szorosan, mielőtt felszálltam volna a gépre. Leduc seriff a beosztottjaként mutatta be, ő volt Frances (Frankie) Anthony.

Kezet ráztunk, megismerkedtünk, mintha más nem is lenne a helyiségben, egész pontosan a cellában. Nem kell, hogy az ember lányára ráégjen a jelvény, meglepően hamar elkezdünk a rabokról valahogyan másképpen gondolkodni. Részben persze önvédelemből, különösen nálunk, a természetfelettieknél. Egyszerűen nehezebb úgy kivégezni bárkit is, ha az ember kénytelen úgy tekinteni rá, mint önmagához hasonló emberi lényre. Egyébként ezt a foglyot rajtam kívül mindenki ismerte már, de egyikük sem sietett a bemutatásával, hiába volt Bobby Marchand is hallótávolságon belül, ráérősen ismerkedtünk össze Frankie-vel. Talán fel sem tűnt senkinek, hogy mennyire bizarr is ez az eljárás.

Végül Newman vett először tudomást a cella lakójáról, de eszébe sem jutott őt is hivatalosan bemutatni nekem:

– Hogy vagy, Bobby?

Bobby Marchand hatalmas kék szemekkel pislogott ránk, olyan volt, mint valami életre kelt animekarakter. Az is lehet, hogy csak az arcára száradt vérmaszk miatt világított olyan meghökkentően az a két nagy szem, de legalább már nem volt friss és élénkpiros a vér, úgy még durvább lehetett a kontraszt. Az átlagember rutintalanul nem is gondolta volna, hogy vér, inkább sárnak mondaná így kiszáradva, cserepes barnán. Akkor ébredt volna csak rá a frankóra, amikor víz éri, mert a zuhany alatt a vér is visszaváltozik eredeti állapotába, életre kel, ismét piros és sűrű és folyékony lesz, mint semmilyen sár. A hajába egyetlen beszáradt vércsomó jutott, egyébként szőke volt, és kócos, de tiszta. Szürke takaróba burkolózott, ami kevés kilátszott a mellkasából, meztelen volt, és szintén vérmocskos, de a válla és a takarót ölelő karjai tiszták voltak. Csak a kezei nem, a vér még a csuklójára csattintott bilincsen is vastagon állt a jobbján. A lánc a mellette lévő ágy keretéhez futott, oda volt rögzítve, és a takaró alól a lábánál is kivillant egy második lánc, amely szintén az ágyhoz rögzült. Vagyis legalább az egyik bokáját is megbéklyózták. Egyszerű, régi típusú láncok voltak, nem a modern, kifejezetten természetfeletti lényekre szabott, megerősített cucc, vagyis ha Bobby le akarta volna szaggatni őket, még emberi alakban sem okoztak volna gondot neki. A cella rácsai se jelentettek volna komolyabb kihívást, bár az már nem ment volna pillanatok alatt, annyi ideig mindenesetre eltartott volna a művelet, hogy az őr lepuffanthassa, vagy legalábbis megpróbálja ártalmatlanítani, vagyis végezni vele, mielőtt átváltozhatna a jóval erősebb állati alakjába. Ezt nyilvánvalóan legalább részben a helyiek is belátták, azért ültették be mellé a közeget a puskával. Egyébként meg nem is csoda, hogy egy ilyen aprócska, világvégi helyen nem futotta a költségvetésből a menő új holmira, ami olyan kemény pénzekbe fájt, hogy még a gazdagabb, nagyobb városok sem engedhettek meg maguknak pár szettnél többet belőle.

Bobby fészkelődött a takaró alatt, szerette volna jobban megtisztítani a kezeit, látszott, hogy már több helyen is beletörölte a takaróba, de a vér beszáradt a körmei alá, a bőre repedéseibe, a pórusaiba.

Ezen már egy egyszerű zuhany se segíthetne. Tapasztalatból tudom, hogy ha az ember elfeledkezik a gumikesztyűről, ha vérben kell tapicskálnia, akkor rohadt szívás levakarni a kézről a rászáradt vért. A köröm alja még csak hagyján, igazán a körömre nőtt bőrbe és a körömvégekbe eszi bele magát, hogy időtlen időkig lehet aztán súrolni, hogy szabaduljunk tőle. De neki tényleg csak a kézfeje lett merő vér, a csuklóján már semmi nem látszott. És ebből egyből levettem, hogy a szegény Bobby Marchandot valaki nagyon csúnyán kijátszotta, ám az a valaki azt nem tudta, hogy ha az ember szétmarcangol egy másikat, vagy akár csak egy friss halottat tép szét, ahol még ömlik a vér, akkor a vér nem áll meg illedelmesen a kézfejeken, ott bizony még az alkarra is bőven jut belőle, viszont a mellkasra legfeljebb felcsapódik valamennyi, de azt már nem mázolja be ennyire egyenletesen, mint ahogy rajta állt vastagon, mintha frissen festették volna. Az egész nagyon nem stimmelt, de ez csak a hozzám hasonló rutinrókáknak szúrhatta ki a szemét, akik már annyi likantróp gyilkosságot láthattak az életben, mint én. Vagy hasonlóan véres és mocskos egyéb gyilkossági helyszínt. Egyébként az ember nem tudja kikalkulálni, hogy ez hogy nézhet ki, gőze sincs, hogy mocskol a vér, hogyan kellene rendesen összekenni azt, akire rá akarjuk verni a balhét.

– Mégis hogy lennék, Win? Megöltem Ray bácsit?

– Még nem vagyunk benne teljesen biztosak, Bobby. Még tart a bizonyítékok értékelése – felelte Newman.

– Te azt mondtad, Duke, hogy én voltam – nézett most az a hatalmas kék szempár a seriffre. – Hogy megöltem Ray bácsit.

– Sajnálom, Bobby, de így találtunk rád, tiszta vér voltál, és a környéken nincs másik vérállat.

– Duke-nak igaza van – fordult vissza Newmanhez Marchand. – Ha vérállat végzett a bácsikámmal, akkor csakis én lehettem. Több száz kilométeres körzetben én vagyok az egyetlen.

– Azt csak bízd ránk, hogy más gyanúsítottakat találjunk, Bobby. Most az a fontos, hogy amíg mi próbáljuk bebizonyítani, hogy ártatlan vagy, te ne csinálj semmi ostobaságot.

– Ácsi, Win, nem kellene, hogy hiú reményeket ébressz a kölyökben – intette Leduc.

Leküzdöttem a kényszert, hogy rögtön megjegyezzem, már a vérnyomok is éppen elég bizonyítékkal szolgálnak az ártatlanságára, de előbb kettesben akartam inkább ezt tisztázni Newmannel. Ő is egyből levette, hogy valami nincsen itt rendben a vérrel, de neki még nincs akkora rutinja, hogy egyből tudja is, mi a gáz vele. És a kivégzési parancs az ő nevére szól, ez az ő ügye és az ő városa, az ő haverjai. Nem szerettem volna semmiképp aláásni a tekintélyét. A legfontosabb most egyébként is az volt, hogy vajon lefényképezték-e a rabot a vérnyomokkal? Ez is bekerült-e a bizonyítékok közé? Nem mintha eleve biztos lettem volna benne, hogy Leduc meg a kollégái hanyagul végzik a munkájukat, egyszerűen csak természetes, hogy ha a kivégzési parancs befut, akkor már a legjobb nyomozók sem vesződnek annyit a bizonyítékok begyűjtésével, mint egy megszokott, átlagos bűntény esetén. Mert minek? Tárgyalás úgysem lesz, az ítélet megvan, minek feleslegesen pepecselni?

– Semmiképpen sem szeretném, ha bármibe is beleélnéd magadat, Bobby, de azt hiszem, elképzelhető, hogy nem te tetted. Ezért is kértem egy nálam tapasztaltabb rendőrbíró segítségét az ügyedhez.

– Nagyon helyes, hogy biztosra akarsz menni, Win, de Blake rendőrbíró idejét kár volt egy ekkora útra vesztegetni – szúrta közbe Leduc.

Anthony beosztott és Bobby Marchand egy emberként kapta fel a fejét.

– Blake – mondták egyszerre, összenéztek, aztán vissza rám.

– Anita Blake? – kérdezte a nő.

– Csak nem Anita Blake? – fújta Marchand.

– De, én volnék.

Az nem olyan nagy csoda, hogy Bobby Marchand tudja, ki vagyok, hiszen nem kevesebb volnék, mint a természetfelettiek ostora, de a helyi erők köreiben, akiknek semmi köze a rendőrbírói szolgálatokhoz, pláne ennyire kieső kis porfészkekben, nem forog úgy a nevem, mint az angol királynőé. Szóval Frankie reakciója azért váratlanul ért.

– Azért jött, hogy megöljön, mert Win képtelen rá – mondta ki, mintegy a saját végzetét, a rab. Félelem nem érződött a hangján, ami nincs rendben, mert még a bűnösök is félnek a haláltól. A seriffnek talán mégiscsak igaza volt ebben az öngyilkossági késztetés témában.

– Ti meg honnan ismeritek Blake rendőrbíró nevét? – meredt rájuk Leduc.

– Ő a mi mumusunk. Ha valaki közülünk törvényt szeg, őt küldik ránk, hogy igazságot szolgáltasson. Hogy megöljön minket – mondta fojtogató bánattal Bobby, mintha mindennek vége volna. Semmi idegesség, félelem nem csendült a hangjából.

– Csak egy vagyok a természetfelettiek között. Sok hozzám hasonló van még – mondtam.

– Csakhogy magának a legnagyobb a természetfeletti szakterületen a kivégzési arányszáma – toldotta meg Anthony beosztott.

– Mert előnnyel indultam. Már azelőtt vámpírvadász voltam, amikor még meg sem alakult a természetfeletti rendőrbírói szolgálat.

– Még Halálnak sincs olyan hosszú listája, mint magának – ingatta a fejét a nő. – Pedig ő magánál is korábban kezdte a vámpírvadászatot.

Ha Ted (Edward) Forrester nem a legjobb barátom és társam lett volna, ez a kis statisztikai tény nyilván zavarta volna, hiszen ő Halál. Persze ha nem állunk meg a hivatalos statisztikáknál, és a halállistáinkhoz hozzáadjuk az illegálisan ejtett áldozataink számát is, akkor már én kullogok az ő háta mögött, méghozzá olyan lemaradással, hogy a tényleges végítéletnek kellene ahhoz eljönnie, hogy esélyem legyen beérni őt.

– Mi a nyavalyát hordasz itt össze, Frankie? A halál végül elvisz mindenkit, nála többet nem ölhet senki – csattant fel idegesen Leduc. Próbálta leplezni, mennyire ki van borulva, de az ilyen pillanatok soha nem segítenek. Persze, mindannyian eléggé kikészültek, ami nem is csoda. Rajtam kívül mindenki személyesen is érintett volt ebben a gyilkosságban.

– A természetfelettieknél van négy rendőrbíró, akit a többiek az apokalipszis négy lovasáról neveztek el Halálnak, Háborúnak, Éhínségnek és Ragálynak – tájékoztatta a beosztottja.

Leduc horkantott egyet:

– Tudom, hogy hívják a négy lovast, ismerem a Szentírást, és mindenkit megnyugtathatok, hogy Blake rendőrbíró nem szerepel benne.

– Persze hogy nem. Nem úgy értettem, hogy ők az igazi Négy Lovas.

Leduc erre már határozottan nagyon máshogy mért végig, kicsit sem úgy, ahogy egy férfi megnéz magának egy nőt. Inkább úgy, ahogy egy másik férfit kiértékel magában, próbálja eldönteni, hogy vajon elbírna-e vele, ha bunyóra kerülne a sor. Leduc arra jutott, hogy nem okoznék neki túl nagy főfájást tisztességes harcban, és ezt a gondolatát nem is leplezte, rajta volt az arcán, a testbeszédével ordította a világba. Nem zavart, hogy így hiszi. Én tisztában voltam a tévedésével, és a tudat bőven elég volt.

– Ha Halál valaki más, akkor maga kicsoda? Éhínség? Ragály?

– Én Háború vagyok – feleltem.

Erre összevonta a szemét, majd felkacagott:

– Nahát, ahhoz túlságosan is aprócska, Blake, hogy rögtön egy egész Háború legyen.

– Még az apró háború sem túl kellemes élmény – mosolyogtam rá kedélyesen.

3

Newman szabályosan hahotázott. Anthony beosztott is vele nevetett, csak a seriff maradt rezzenetlen. Szóval nem vevő a humoromra. Mindegy is, sokan vannak ezzel így.

– Készültek fényképek a fogolyról, amikor behozták? – tettem fel a kérdést.

– Ugyan minek? – kérdezett vissza Leduc.

Értettem én, hogy mire gondol, de azért csak félrevontam, hogy a rab ne hallja a kis csevejünket. Ehhez persze ki kellett menni az irodájába. Newman is jött velünk, visszatért a korábbi felállás, amikor Anthony a puskájával vigyáz a rabra, nehogy kitörhessen. Ami nyilvánvalóan meg sem fordult a fejében, hiszen Bobby Marchand láthatóan feladta, semmi szándékot nem mutatott a menekülésre. Persze rémálomba illett a gondolat, hogy olyan alakváltót próbáljanak ebbe a börtönbe zárni, aki ki akar törni. Nagy mázlijuk volt a helyieknek egy ilyen szelíd fogollyal, nem kívántam nekik, hogy más alakváltót is megismerjenek hasonló körülmények között. De ha tényleg igaz, hogy több száz kilométernyire ő az egyetlen, akkor talán soha nem szakad a nyakukba akkora pech.

Leduc az asztala sarkának támaszkodott, míg elmagyaráztam a dolgokat. Így nem tornyosult úgy fölém.

– A fényképes dokumentumok segítségével könnyebben azonosíthatjuk be később a sebek nagyságát és vonhatunk le következtetéseket, ha kérdés merülne fel a parancs végrehajtásának tekintetében.

– Miért merülne fel bármi is? – kérdezte.

– Abból, amennyit Newmantől eddig hallottam, arra jutottam, hogy a Marchandok a környék nagykutyái, és a nagykutyák körül mindig sok jó ügyvéd szimatol. Nem árt bebiztosítani magunkat.

Leducnek ez logikusan hangzott. Hogy Newman mit gondolt, fogalmam sincs, mert nem látszott rajta. Vagy megtanulta az elmúlt évek alatt leplezni a gondolatait és érzelmeit, vagy egyszerűen csak bízott az elképzeléseimben és a tapasztalatomban, mert nem emelt kifogásokat. Bárhogyan is, készséggel jelezte, hogy segédkezik a fotók elkészítésében, amelyeknek az indoklásom szerint jó hasznát vesszük majd a helyszínen a bűncselekmény felmérésében. Úgy volt baromság az egész, ahogy, hiszen egy alakváltónak még a csak félig felöltött állati alakjában is teljesen másak a dimenziói, mint az emberi alakjának, vagyis Marchand keze, lába, fogai, szája, mindene másmilyen most, mint a szörnyetegeként. Csakis akkor vehetjük majd hasznát ezeknek a képeknek, ha esetleg sor kerülne tárgyalásra, és ezekkel bizonyíthatjuk majd, hogy ezt az alakváltót valaki be akarta sározni, rá akart kenni egy gyilkosságot, ahogy olyan bénán, de szó szerint rákente a vért is. Majdnem biztosra mertem volna állítani, hogy Newman vette, mi a valós célja a képeknek. Később, ha kettesben leszünk, majd rákérdezek, mert ha nem, akkor nem árt tudnia, ha viszont igen, akkor kicsit ijesztő, hogy ennyire bízik bennem. A bizalom dicséretes, de akkor is mindenképpen meg kell győződni az állítások helyességéről, ha történetesen én állítom azokat.

Még a legkisebb börtönben is rendszerszintű biztonsági intézkedés, hogy senki sem léphet a fogolyhoz a cellába fegyverrel. Egyszerűen nem kockáztathatjuk, hogy a rab esetleg megszerezze. Vannak persze kivételek a szabály alól, de ez most nem az a helyzet volt. Beletelt némi időbe, mire minden pisztolyt és pengét lecsatoltam, és átadtam megőrzésre Anthonynak, a seriff el is veszítette a türelmét.

– Az ég szerelmére, jó lesz már, ahogy van. Menjen be, és csinálja meg a képeit, hogy kivihessem végre a házhoz.

Mostanra leraktam már minden fegyveremet, de ezt nem közöltem Leduckel, nem kell mindent pontosan tudnia rólam.

– Nincs szükségünk kíséretre, Duke, már mondtam. Egyedül is odatalálunk – közölte vele Newman.

– Én meg megmondtam, hogy odaviszlek benneteket – vágta rá Leduc mérgesen vagy csak nyűgösen.

– Letehetem ezeket a földre, Blake rendőrbíró? – kérdezte Anthony.

Ahogy ránéztem, beláttam, hogy ekkora kupac fémet elég nehéz hosszasan tartogatni, bólintottam:

– Hogyne, csak ne karcolja össze őket.

– Persze, vigyázni fogok – nyugtatott meg sietős buzgalommal. Vagyis jócskán fiatalabb, mint elsőre saccoltam, mert huszonöt felett valahogy már elfogy az ember lelkesedése.

A seriff kinyitotta a rácsot, és Newmannel önként besétáltunk a ketrecbe. Ami beteg dolog, soha nem rajongtam ezért a részért: fegyvertelenül bemasírozni egy kalitkába. Mindig kirázott tőle a hideg, már elvileg is. A hatalmas acélrács csattanva záródott ránk, és nagyon ügyeltem, hogy ne ránduljak össze a hangtól reflexszerűen. Hosszú évek praxisa segített már leküzdeni a késztetést.

Korábban már elmagyaráztuk Bobbynak, hogy mi fog történni, és miért, kikértük a beleegyezését. Nem voltak kifogásai, olyan kifejezéstelenül bólintott rá, hogy szívem szerint kértem volna tőle valami nagyon durvát, hogy lássam, kiprovokálhatok-e belőle végre valami emberi reakciót.

Newman segített neki, tartotta a dereka körül a takarót, hogy széttárhassa mindkét karját a képekhez. Mert nyilvánvalóan nem adtak rá ruhát, és Newman nem akarta, hogy intim részleteket villantson nekem meg a beosztottnak. Szégyenlősek voltak. Amit láttam, annyiból azért kiderült, hogy Bobby Marchand rendszeresen kondizott, jó formában volt. Sokan gondolják, hogy az alakváltóknak meg a vámpíroknak magától lesz kockahasuk, elég elkapniuk a kórságot, és garantált az első osztályú külső. Pedig attól, hogy az erejük megnő, szó szerint az emberi természet felettivé válik, az izmok még nem változnak, nem lesznek nagyobbak, formásabbak. Azokért nekik is ugyanúgy meg kell dolgozniuk, mint az egyszerű halandóknak. Sőt, vámpírként még ennyit sem tehetsz. Csak azon igyekezhetsz, hogy még halandóként megszerezd az álomalakot, mert egy örökkévalóságig olyan maradsz, amilyen azon a szent napon voltál, amikor meghaltál és vámpírrá lettél. Csak nagyon kevés olyan, hatalmas erővel rendelkező vámpír létezik, aki képes változtatni a testét, és az edzés ugyanúgy hat rá, mint az emberre. Az én egyik vőlegényem, Jean-Claude, ilyen vámpírhatalmasság, de ez rengeteg energiáját el is emészti. Még a legnagyobb mesterek között is ritkaságszámba megy, kevesen tudják azt, amit ő. De persze Jean-Claude elég sok vámpírszabály alól kivétel.

Ahogy lebbent a takaró, megpillantottam Bobby lábát, és erről eszembe villant, hogy azt is le kellene kapni.

– Minden olyan testrészét le kell fényképeznem, ahol véres lett, Mr. Marchand.

– Hívjon nyugodtan Bobbynak, mindenki úgy hív – mondta reflexből, de közben a szemét sem emelte rám.

Nem akaródzott élni a lehetőséggel, mert ha végül mégis meg kell majd húznom a ravaszt, ezerszer rosszabb lesz, másrészt viszont épp centikről néztem bele az előbb a szemébe, szóval így is, úgy is oda az eszményi érzelmi távolságom, tehát akkor már egy Bobby csak nem oszt, nem szoroz.

– Oké, Bobby, látnom kell mindent, ami véres. Bizonyíték lesz. A lábfejét már lekaptam, de az előbb mintha úgy láttam volna, hogy feljebb a lábszára is olyan. Azt is le kellene fényképeznem, ha nem gond.

– Nem gond – felelt ugyanolyan kifejezéstelenül, mint eddig mindenre. Két kézzel felnyalábolta a takarót, és úgy emelte meg, mint valami földig érő szoknyát. A jobb lábszára véres volt. Lefotóztam.

– Ennyi? – kérdeztem.

Biccentett, lesütött szemmel. Egész idő alatt kerülte a szemkontaktust. Ez nem elkövetői magatartás volt, sokkal inkább az áldozatokra jellemző. Ha nő lett volna, vagy másmilyen férfi, más körülmények között, felmerült volna bennem, hogy esetleg önvédelemből ölt. Valahogy ezt sugallta minden rezdülése, minden reakciója. De egyelőre nem tudtam volna rendesen megfogalmazni a kérdést, hogy a nagybátyja, aki apjaként nevelte fel, molesztálta-e. Talán csak most telt be nála a pohár, és most ütött vissza először? Nem, ez se stimmelt igazán, ráadásul a képtelen vérnyomokat a testén ez sem magyarázta. Egy alakváltó tisztában van azzal, hogy az állati testére fröccsent vér az emberi alakján már nincs rajta. Olyasvalaki vérezhette össze, aki nem nagyon tudja, hogy működnek az alakváltók, akinek ismeretlen ez a terep.

– Biztos, hogy nem kell több képet csinálnom, Bobby?

A fejét leszegve bólintott.

– Mit hallgat el előlem, Bobby?

Még mindig nem nézett fel, csak most erre megrázta a fejét.

– Van még máshol is vérnyom a testén, Bobby?

Erre egészen mozdulatlanná vált, ahogy az erőszakos bűncselekmények áldozatai szoktak befordulni, mert azt képzelik, hogy ha néma szoborrá válnak, akkor békén hagyják őket, nem kell több kérdésre válaszolniuk. Ha úgy tesznek, mintha ott se lennének, akkor talán mégsem történik meg velük a legrettenetesebb, akkor talán mégsem kell visszaidézni és kimondani a rémséget. Mi a fene folyik itt? Mi történhetett Bobby Marchanddal, hogy így viselkedik? Később, ha kettesben maradunk Newmannel, nem felejtem el megkérdezni tőle, hogy mindig ennyire csendes srác-e ez a Bobby, mert az leginkább évek óta fennálló zaklatást jelez. Ha nem ez a jellemző rá, akkor nagyon friss lehet a trauma, akkor nemrég történt vele valami rémes, mármint tegnap nemrég. Lehet, hogy annyi is elég volt, hogy vérbe száradva tért magához, hogy azt közöljék vele, megölte az őt apjaként nevelő nagybátyját? Lehet, nagyon is lehet, épp elég durván hangzik. Csak túl sok horrort nézek mostanában, mintha a hétköznapok tragédiája már nem is lenne elég.

– Épp azon vagyunk, hogy segítsünk bebizonyítani, hogy nem maga ölte meg a nagybátyját. Nem szeretné, ha bebizonyítanánk? – kérdeztem halkan, türelmesen, ahogy az áldozatokkal beszélni kell, nehogy végleg bezáródjanak.

– Ha én öltem meg Ray bácsit, akkor nem akarom, hogy megmentsen – suttogta lesunyt fejjel.

– De ha nem maga ölte meg, akkor valaki más tette, Bobby. Nem akarja, hogy elkapjuk?

Akkor tekintett fel, tágra nyílt, meghökkent szemmel, és most tényleg rám figyelt, hogy megnézzen magának. Belenézett a szemembe, hogy lássa, komolyan gondolom-e, amit mondtam.

– Ne hazudjon neki, Blake rendőrbíró – szólt rám Leduc. – Ő tette, és ezért meg is kell halnia. Hamis reményeket ébreszteni benne egy ilyen helyzetben… kegyetlenség.

– Te tudod, hogy én voltam, igaz? – nézett most rá Bobby.

– Sajnálom, Bobby, őszintén és mélyen sajnálom, de tudom, amit tudok. Tudom, hogy mit láttam a házatokban.

Bobby már megint kezdte lesunyni a fejét, de még időben betoltam a kezem a látómezejébe, és hevesen megráztam az arca előtt, hogy egyből meghökkenten felkapta a fejét, és újra rám nézett. Összehúzta a szemét, harag villant benne. És ez a leheletnyi harag már kavarta is felém a szörnyetege melegségét, mint amikor az embert megcsapja a sütő melege, ha a közelébe lép. Ki se kell nyitni az ajtaját, hogy tudd, hogy ha hozzáérsz, megéget.

A saját belső szörnyetegem válaszolt neki. Szóval megy a sütő, ráadásul valami fincsi édes süldögél odabenn, száll felém az illata, és a leopárdomnak már csiklandozza is az ínyét, látni akarja, hogy keksz vagy torta-e az a finomság. Ennél azért jobb az önuralmam, csak most kizökkentett valami Bobbyban.

Meglepetten kerekedett el a szeme.

– Hogy lehet… – suttogta, de aztán elhallgatott, és a többiek felé sandított. Azt hitte, hogy én is vérleopárd vagyok, és nem akart feldobni. A rendőrségnél és a katonaságnál még ma is törvényes indok lehet ez arra, hogy az embert eltávolítsák az állományból. A természetfeletti csoportra ez nem igaz, mi vagyunk a kivétel ebben a kérdésben, de ezt persze Bobby nem sejthette, miért is sejtette volna. Ahogy arról se volt lövése, hogy a vérleopárd bennem csak egy a sok közül, egész állatkertnyi likantrópiát hordozok magamban, alakot azonban soha nem váltok. Az orvostudomány csodájának tart a sok fehérköpenyes, aki láthatta a véreredményeimet, egyként állítják, hogy képtelenség ennyi különböző fertőzést egyszerre elkapni, tehát elméletileg csak hordozó vagyok, látens fertőzött, egyik belső szörnyetegem sem uralkodhat el rajtam, nem minősülök igazi likantrópnak.

– Van még magán máshol is vér, ugye, Bobby? – néztem bele a kék szemekbe.

– Igen – susogta, de már nem kapta el a pillantását.

– Mutassa meg, kérem.

– Nem akarom, hogy lássák – motyogta még halkabban.

– Magunkra hagynátok bennünket egy pillanatra, Duke, Frankie? – kérdezte Newman készségesen a többieket.

– Mi a halálnak hagynánk benneteket magatokra? Tök pucéran hoztuk be Bobbyt, annál többet már nem láthatunk belőle.

Bobby erre összerándult, és megint leszegte a fejét. Ami kis élet felébredt benne az utóbbi percekben, mind kiszállt belőle.

– Tegyék meg, seriff! – kértem.

– Nem hagyjuk magukat vele egyedül, amíg fegyvertelenek. De ha az segítség, elfordulhatunk.

– Ha ez a maximum, akkor legyen – fogadtam el az ajánlatot.

Elsőként a seriff fordult meg, ujjait nagy pocakja alatt az övébe akasztotta, majd hetykén odabiccentett Anthonynak is, aki megbabonázva és értetlenül meredt ránk, kezében még mindig ott lógott a fegyvereim egy része. Végül nagy nehezen ő is észbe kapott, és elfordult.

– Már nem látják, Bobby – hajoltam oda a rabhoz.

– Már látták, maga is hallotta, mit mondott Duke – mondta megbántottan. Igen, ez volt a legmegfelelőbb kifejezés.

Newman vette az adást, értette, mire játszom. Halkan, lágyan beszélt:

– Segíteni szeretnénk, Bobby, de ahhoz neked is együtt kell működnöd velünk.

Bobby csak a fejét rázta, nem nézett ránk.

Megpiszkáltam a leopárdomat, hogy épp csak megborzolta a bőrömet, a melege megcsiklandozta kettőnk közt a levegőt. Erre azért megint felszegte a fejét:

– Mutassa, kérem, Bobby!

Úgy nézett bele a szemembe, mintha megbűvöltem volna, és lassan leengedte a takarót. Newman most nem kapott érte, hagyta, hogy a földre essen, és feltárulkozzon előttünk Bobby Marchand meztelensége. Véres volt az ágyéka, a rövid, göndör szőr csomósan összeragadt.

Remegni kezdett, és ha Newman nem kapja el hátulról, elesett volna, amennyire a láncok engedik.

– Mit tettem? Mit tettem Ray bácsival, istenem? Kérlek, mondd, hogy nem tettem azt vele! Nem értem, miért tettem volna, soha, de soha nem is jutott még csak eszembe sem hasonló. Ő az apám. Soha nem tenném, de akkor meg miért vagyok ott is véres? Mi a fene történt az éjjel? – jajongott fájdalmasan és rémülten. Nem sírt, sokkal inkább siratta a halottját, ahogy a fordulat mondja.

Bobby gyásza mélyről tört fel, nagyon erős érzelem volt, és ahogy az már lenni szokott, hozta magával a szörnyetegét. Newman épp próbálta az ágyra ültetni, Bobby tehetetlen súlya ránehezedett, amikor megéreztem a forróságát. Mintha szélesre tártam volna a sütő ajtaját. Az a forró lehelet lecsapott a testemre, végigbizsergette a bőrömet, Bobby felnézett, felüvöltött még egyszer, a szeme már sárgán villant. A leopárdja nézett rám még emberi arcából. Még csak ennyi tűnt el belőle, a szeme, de itt nem állt meg.

4

– A szeme, nézzék a szemét – hallottam Anthony hangját.

– Alakot vált – ordította Leduc –, kifelé onnan! Mindenki, ki onnan!

Newman elengedte Bobbyt, ő térdre esett, fél kezén támaszkodott. A másik keze még az ágyhoz volt láncolva, ezért nem ért le a földig. Newman már az ajtónál volt, de én éreztem, hogy ez még nem az igazi nagy forróság, Bobby harcol a szörnyetegével, próbál felülkerekedni rajta. Az ajtó felé sandítottam, Anthony ott állt vállán a puskával, mint aki nem fél használni. Leduc már kinyitotta a rácsot Newmannek, parancsot kaffantott a beosztottjának, hogy ugyan dugja már be a rácson a puskacsövet, ne kívülről fogja rá. Amint Newman kívül volt, a seriff is előrántotta a pisztolyát, és a térdelő férfira fogta. Ők nem tudták, hogy Bobby épp nagyon küzd, hogy ne változzon át, hogy ember maradjon. Nem érezték. Ha kilépek a cellából, lelövik, méghozzá teljes joggal.

Letérdeltem Bobby mellé, halkan magyaráztam neki:

– Itt vagyok, Bobby, itt vagyok…

Sárga leopárdszemek meredtek rám centikről.

– Kifelé, menjen! Nem bírom… tartani.

– Kifelé, Blake, jöjjön már! – üvöltött rám Leduc.

– Még küzd, hogy ne változzon át – mondtam nekik, de a szememet le nem vettem volna a sárga szempárról. A karjára tettem a kezemet, és az ereje átáramlott belém. A leopárdomat szólította, ahogy számítottam, de fel voltam készülve, bíztam a saját kontrollomban. Eleget játszottam már ezt mindkét oldalról. Az energiám megakasztotta az övét, ennél jobb kifejezés nincs arra, ami történt.

– Gyere már ki onnan, Anita! – sürgetett Newman is. Nem néztem oda, anélkül is tudtam, hogy mostanra már ő is a fegyverét markolja. Ha kilépek Bobby Marchand elől, és tiszta célponttá válik, akkor neki vége. Meghal.

Pislogott, az arcán láttam, hogy már nem találja az emberi szavakat, hiszen a leopárd nem szavakban gondolkodik.

– Magát Bobby Marchandnak hívják, a michigani Hanumanban él.

Úgy meredt rám, mintha valami érthetetlen nyelven zagyválnék valamit, amiről tudja, hogy nyilván jelent valamit, csak épp az ő agya nem fogja fel.

– Gyerünk, Bobby, tudom, hogy odabenn van. Mondjon valamit.

– Ha nyitott rácsnál alakot vált, lőni fogunk, Blake, és maga a tűzvonalban lesz – szólt rám hátulról Leduc.

– Akkor zárja be a rácsot.

– Ne, Anita! – kiáltott Newman.

Belenéztem mélyen Bobby arcába, szuggeráltam bele a szavakat. Válaszolj!

– Ez még Bobby. És küzd, ember próbál maradni. Nem akar bántani senkit. Igaz, Bobby?

Egészen halványan megrázta a fejét, ami kezdetnek nem rossz. Annyira megörültem a válasznak, hogy óvatlanul hagytam eluralkodni az örömömet, és az energia a már meglevő áradathoz adódott. A kezemről átugrott rá. Megborzongott, és erősen megmarkolta a karomat. Szörnyetegeink energiája ott kavargott a bőrünkön, és ahogy pislogva rám nézett, láttam, hogy a szeme még jobban elkerekedik meglepetésében. Nem is suttogott, épp csak lehelte a szavakat, hogy az emberek hátul a rácsnál ne hallhassák:

– A szeme.

Pislantottam, tudtam, hogy ha most tükörbe néznék, nem a jól ismert, emberi szemeim néznének rám. Nálam csak a szemem váltott alakot. És tessék, saját magát megmenteni nem volt ereje ennek a fiatalembernek, akkor nem találta a szavakat, de az visszarántotta, hogy engem mentsen a bajból. Hogy figyelmeztessen, visszanyerte az emberi mivoltát.

Ráhajoltam a vállára, egészen közel, hogy a testével takarjam a szemem, mert tudtam, hogy ha meglátják, akkor tüzet nyitnak mindkettőnkre. Biztos lehettem benne, hogy Leduc nem hezitálna, Newman hiába is próbálná megállítani, a keze gyorsabban eljárna, és ha a seriff lő, akkor a beosztottja is tüzet nyit. Ezért magamhoz öleltem Bobbyt, az arcomat a nyakába temettem a rácsoktól átellenes oldalon. Így persze a lehető legkényelmesebb helyzetben volt, ha fel akarta volna tépni a torkomat, de éreztem, ahogy az energiája lassan visszahúzódik, végre sikerül becsukni a sütőajtót, visszavenni a hőmérsékletet. A folyosóról kiáltoztak, hogy mit művelek, mi van már. De abban a pillanatban nem fordulhattam hátra a kollégákhoz, mert elég lett volna rájuk pillantanom a leopárdszemeimmel, és lemészároltak volna mindkettőnket.

5

Felemeltem a hangomat, hogy jól halljanak, de arra ügyeltem, hogy ne kiabáljak, nehogy kizökkentsem a karjaimban tartott férfit.

– Jól vagyunk, minden rendben. Senki sem vált alakot, igaz, Bobby?

– Igaz – mondta halkan és rekedten, megköszörülte a torkát, és úgy ismételte meg immár hallhatóan: – Igaz. Nem. Úgy értem, jól vagyok, nem fogok átváltozni.

– Megint kék a szeme, Duke, Frankie – jött Newman hangja. – Nyugodjunk meg, tegyük le a fegyvert.

Kicsit hátrahúzódtam, hogy Bobby lássa a szemem. Volt egy olyan érzésem, hogy már visszaváltozott, de száz százalékra kellett mennem.

Bobby bólintott.

– Igen, jól vagyunk. Minden rendben mindkettőnkkel – mondta, hogy tudassa velem, én is hátrafordulhatok, és belenézhetek a rács túloldaláról ránk pisztolyt szegező rendőrök szemébe. Így hát megfordultam.

Newman fegyverének csöve már a föld felé irányult, Frankie is épp elkezdte leengedni a puskáját. Egyedül Leduc seriff állt még a rácsnál célra tartott pisztollyal, ügyelt rá, hogy bedugja a rácson, nehogy a golyó gellert kapjon az acélon. A szeme kitágult, az ajkai elnyíltak, kissé túlságosan is szaporán szedte a levegőt. Pedig ő volt itt a rangidős, a harci veterán. És mégis ő borult ki a legjobban?

Belenéztem a barna szemébe, mélyen és komolyan, amilyen komolyan keveseknek az utóbbi időben.

– Hahó, Duke, kicsit jobban érezném magam, ha nem szegezné rám azt a fegyvert.

– Lépjen el tőle, Blake!

– Nem tartom jó ötletnek, Duke – közöltem olyan közönyösen, amilyen közönyösen csak tudtam. Mindannyiunk helyett is eléggé fel volt már húzva, hiba lett volna fokozni a helyzetet.

– Elmúlt a veszély, Duke – segített be Newman. – Eltehetjük a fegyvert.

Leduc szeme alja idegesen tikkelni kezdett, a keze olyan erősen remegett meg, hogy a pisztoly csöve a rácshoz kocogott.

– Te is láttad Ray maradványait – préselte ki magából.

– Láttam – válaszolta rá Newman szelíden, ahogy az ember egy megvadult lóhoz, a tető peremén billegő öngyilkosjelölthöz vagy egy pisztolyos emberhez beszél.

– Mi a baj, Duke? – kérdezte Frankie. – Engedd már le a pisztolyt. Minden rendben.

– Nincs rendben semmi, Frankie. Addig nincs rendben, míg valaki meg nem fizet Ray haláláért.

Vadul táncoltak az érzelmek az arcán, egy részét nem is tudtam értelmezni, de annyit levettem, hogy még mindig nem tett le arról, hogy meghúzza a ravaszt. Ha nem térdelek épp Bobby előtt, akkor lelőné, pedig már rég nincs semmi veszély. Sőt, azt forgatja a fejében, hogy lő így is, hogy én útban vagyok, pedig a szememet nem is látta. Amennyire ő tudja, rendőrbíró vagyok, aki nyomozni érkezett az ügyben, hivatalos felkéréssel, és épp azt fontolgatja, hogy akár engem is lepuffant, csak hogy a fogdába zárt rabot lelőhesse. Azt gondoltam, legalább az kijózanítja, hogy a kollégája vagyok, ez általában hatni szokott, de ahogy belenéztem a képébe, tudtam, hogy ez a helyzet nem az általában igazról szól.

– Tedd le a fegyvert, Duke! – mondta élesen és erőteljesen Newman, miközben ráfogta a seriffre a pisztolyát.

Frankie beosztottra sandítottam, hogy lássam, beszáll-e a láncba a főnöke védelmében, vagy ő is levette, hogy Duke kicsit elszállt.

– Duke, az istenért – mondta –, a fogoly nem jelent veszélyt, és épp egy rendőrre fogod a fegyveredet.

– Duke, ne kényszeríts! – szólalt meg Newman egy fokkal mélyebben, amilyennek még soha nem hallottam a hangját.

– Ismerlek, Win, soha nem lőnél le.

– Kedvellek, Duke, de ha azt gondolod, hogy végignézem, ahogy lelövöd egy rendőrbíró kollégámat, egy fegyvertelen tisztet, akkor nem vagy magadnál.

– Te tanítottál meg rá, hogy ne hagyjam, hogy az érzelmek irányítsanak, Duke – szállt be Frankie is. – Olyat csak egy újonc tesz.

Néztem a háborgó arcot. Vagy közelebb állt hozzá Ray, mint azt általában sejteni engedte, vagy régebben volt már valami likantróp ügye. Az szokott így reagálni, akitől a szerettét ragadta el egy szörnyeteg, vagy valami más okból érzi, hogy a rémálma kel ismét életre. Vagy épp egy újonc, ahogy Frankie mondta. Márpedig Leduc nem volt újonc.

– Hátra, Duke! – szegezte nagyon határozottan a seriff fejére a pisztolyt Newman. Ha Leduc meghúzza a ravaszt, talán elhibázhat bennünket, de Newman nem hibázza el őt. Semmiképp. Ahhoz túlságosan is közel van hozzá. Ha ő meghúzza a ravaszt, akkor a városka új seriff után nézhet.

Leducből kiszállt a feszültség, a keze a fegyverrel lehanyatlott. Mintha az erős érzelmekkel kiszállt volna belőle minden, és egy évtizedekkel öregebb embert hagyott volna hátra feszes, sápadt bőrrel. Szemmel láthatóan remegett, ahogy sarkon fordult, és kiment az irodába.

Megvártam, míg becsukódik az ajtó, akkor szólaltam csak meg:

– Engedjetek ki innen!

Frankie próbálta előbűvészkedni a zsebéből a kulcsot, miközben a puskát egyensúlyozta a másik kezében. Bonyolultabb művelet, mint gondolnánk. Newman készségesen elvette tőle a fegyvert, míg a másik kezében markolta a sajátját. Hálás voltam, hogy nem dugta vissza az övébe, Leduc bármelyik pillanatban visszajöhet, és gyanús, hogy arra az esetre egyikünk sem készült még fel.

– Szerintem nem maga ölte meg a nagybátyját – fordultam Bobbyhoz –, ezért kérem, uralkodjon magán, ne veszítse el az emberi alakját. Ne váltson alakot, ne adjon nekik okot rá, hogy megöljék, mielőtt még bebizonyíthatnánk az ártatlanságát. Rendben?

Bólintott, aztán magához ölelt.

– Köszönöm.

– Szívesen – szorítottam meg.

Közben Frankie kinyitotta a rácsot, én pedig kisétáltam, és végre kifújtam a levegőt. Sokszor volt halálközeli élményem, nemegyszer akartak már megölni, de így, kollégák, baráti tűzzel még soha.

– Még soha nem láttam Duke-ot ilyennek – zárta be Frankie mögöttem a rácsot gondosan.

– Én sem – fűzte hozzá Newman.

Közben már szedegettem magamra a fegyvereimet a földről, mert Frankie a nagy kavarodás közepette lerakta őket, hiszen szüksége volt mindkét kezére. Csekkoltam, hogy a 9 mm-esemben bent vannak-e a töltények, mintha a veszélyhelyzet hatására valami kivarázsolhatta volna őket a tárból. Az ember alapból azt feltételezi, hogy egy fegyver töltött, mintha a tölténytündér mindig betárazná, amikor épp nem nézel oda, de most kellett ez a megnyugtató rituálé, hogy lassan visszazökkenhessek a megszokott kerékvágásba.

– Érte valami veszteség Leducöt valaha? Hogy az ügyben vérállat volt az elkövető? – kérdeztem.

– Nem tudok róla – felelte Newman, és a beosztottra pillantott: – Te, Frankie? Te hallottál olyasmiről, hogy a seriffnek lenne valami természetfeletti háttérsztorija?

Frankie a fejét rázta.

– Nem, legalábbis semmi olyasmi, amitől így elszakadhatott volna a cérnája… Sajnálom, Blake rendőrbíró.

– Történt mostanában valami rendkívüli a magánéletében? Nem feszült mostanában valami miatt?

– Hát, azt mindenki hallotta, ami a lányával van. Lila beteg. Nagyon beteg.

– Haldoklik – magyarázta Newman. – Valami ritka daganat.

– Rémes. Ez épp elég ok a feszültségre.

– Lila már több mint két éve beteg. És értesüléseim szerint régóta nem változott az állapota – ingatta a fejét Frankie.

– Mert magának elmondaná, ha úgy lenne? – mértem végig.

A nő a földre pillantott, mint aki átgondolja a kérdést, aztán rám nézett.

– Eddig azt gondoltam. De már nem vagyok benne olyan biztos.

– Ray bácsi néha kisegítette az orvosi kiadásokban – szólalt meg most a háttérben Bobby.

Úgy fordultunk hátra, mintha a semmiből materializálódott volna közénk. Tudom, bizarrul hangzik azok után, hogy kis híján lelőttek vele együtt, de amióta kijöttem a cellájából, az agyamban visszaváltozott egyszerű rabbá. Bántott, hogy így működtem, hogy pillanatok alatt visszaállt bennem minden reflex. Lehet, hogy túl régóta csinálom már ezt a melót?

– Mert a várostól kapott biztosítás már kimerült.

– És mi történik, ha nem tudja fizetni a kezeléseket?

– Gőzöm sincs – mondta Bobby –, gondolom… gondolom, akkor Lila meghal – mondta ki őszinte fájdalommal. De persze feltehetően gyerekkoruk óta ismerik egymást a lánnyal. Nyilván együtt nőttek fel.

– Mindenképpen meghal, hiszen haldoklik – mondta Newman.

– De a kezelés nélkül hamarabb… Sokkal hamarabb – egészítette ki Bobby.

– Mennyi idős? Mármint a lánya – kérdeztem.

– Húsz vagy huszonegy – mondta Bobby a priccsről. Csak ült ott a derekára csavart takaróval.

– Huszonegy – pontosított Frankie.

– Vagyis aki Ray Marchandot megölte, az megölte a seriff lányát is – foglaltam össze.

– Szerintem Duke így látja – bólintott Newman.

– Hát basszus.

– Ja.

– Nézz utána Duke-nak, hogy rendben van-e – fordult Frankie felé Newman.

– Kis testület vagyunk – rázta meg a fejét a nő –, de szakmai szempontból nem érhet bennünket kifogás. Erről Duke gondoskodott. Azt a parancsot kaptam tőle, hogy a foglyot őrizzem, és amíg nincs más parancs, addig nem mozdulhatok innen. Világos, hogy maguk szerint az előbb felmondta a szolgálatot, de amíg nem lehetek ebben teljesen biztos, addig nem hagyom el a helyemet.

– Biztos jó ember, ha ennyire lojális hozzá – bólintottam.

– Az, és remélem, magának is alkalma nyílik majd megtapasztalni, hogy mennyire jó rendőr. Ne ez alapján az incidens alapján ítélje meg.

– Én is remélem, hogy jobb formában is láthatom még.

– Na, akkor menjünk, és járjunk mi a végére – vágta el a szót Newman súlyosan. – Ránézünk Duke-ra, és utána kimegyünk a helyszínre.

– Ne említsék neki, hogy elmondtam, hogy Ray bácsi fizette az orvosi ellátást. Duke utálta, hogy kénytelen elfogadni.

– Komolyan a seriff önbecsülése aggasztja, mikor az előbb épp le akarta magát puffantani? – meredtem Bobbyra.

– Ő itt a seriff, amióta az eszemet tudom.

– És jó ember – toldotta meg Frankie.

– Nem való, hogy a szülő temesse el a gyerekét, Ray bácsi mindig ezt mondogatta nekem meg Joshie-nak, amikor szóba kerültek.

Mély levegőt vettem, lassan fújtam ki, és végigmértem a kis társaságot. Newman mintha olvasott volna a gondolataimban.

– Igen, az elmúlt pár percig én magam is teljes meggyőződéssel állítottam volna, hogy Duke jó ember, jó zsaru, jó férj és jó apa.

– Akkor keressük meg, hogy elvigyen végre minket a bűncselekmény helyszínére.

– Mehetünk kettesben is, Anita.

– Azt akarom, hogy a közelünkben legyen – ráztam meg a fejemet. – Hogy rajta tarthassuk a szemünket.

– Soha nem hagynám, hogy megöljenek egy rabot a rácsok mögött – közölte Frankie.

– Szóval, ha Duke visszajön, és újra megkísérli lelőni Bobbyt, maga lepuffantja, csak hogy megvédje a foglyot?

A nő bólintott. Határozottan.

– Ez a munkám – mondta eltökélten, bár a tekintete nem volt annyira magabiztos.

– Oké, lehet, hogy tényleg megtenné, de inkább nem hozzuk ilyen helyzetbe, Anthony.

– Hálásan köszönöm, Blake rendőrbíró – szaladt ki a száján. Láthatóan megkönnyebbült.

– Én is éppen így éreznék fordított helyzetben.

– Járjunk a dolog végére! – tette el a pisztolyát Newman, és indult az ajtóhoz.

A testemmel takartam a jobb kezem mozdulatát, mert én éppen ellenkezőleg, nem elraktam, hanem elővettem a fegyvert, és ezt Frankie-nek jobb volt nem látnia. Persze én is szerettem volna azt gondolni, hogy vége a veszélynek, de nagyon utáltam, hogy célpontként uszikáltam Leduc látóterében. Lehet, hogy tényleg jó ember, de még a jó emberekkel is fordulhat úgy az élet, hogy hirtelen rossz emberré válnak.

6

Duke-ot a gigantikus SUV-ját támasztva találtuk az utcán. Hamarabb megéreztem a cigiszag kesernyésségét, mint hogy megláttam a narancsos izzást az ujjai végénél, ahogy beszívja a levegőt. Bevett mozdulattal pöccintette a csikket az úttestre.

– Húsz éve leszoktam, de olyan ez, mint a biciklizés – horgászott ki egy doboz mentolos cukorkát a zsebéből, és kapott be majd’ egy maroknyit belőle.

Newman úgy ballagott oda hozzá, mintha az utolsó negyedóra meg sem történt volna. Én kicsit hátramaradtam, a pisztolyt a combom mellett tartottam. Leduc nyugodtnak látszott, szóval akár el is tehettem volna, de ha kiszúrja a mozdulatot, az kínos lett volna.

– Szép sunyin simul a combjához az a pisztoly, Blake.

– Ezek szerint nem elég sunyin – fordítottam a pisztolyt sokkal természetesebb fogásba, ahogy közelebb léptem. A csövét udvariasan az aszfaltra tartottam. Őriztem a biztos távolságot a seriffel. Fegyverrel nem érdemes túl közel menni, mert akkor könnyen birkózásba fordul a meccs, és az sose mókás, amikor az ember egy pisztolyt próbál kicsavarni a másik kezéből, igyekeztem nem esélyt adni az efféle pocsék ötleteknek.

– Régi motoros vagyok már, Blake. Láttam minden létező trükköt, és megértem a kort, hogy beszélhessek is róluk.

Már nem Anitának szólított. Könnyebb egy Blake-et lepuffantani, mint egy Anitát. Ha bárki azt gondolná, hogy semmi jelentősége a keresztneveknek, akkor csak markoljon fel egy pisztolyt, és próbáljon meg leszedni vele egy vadidegent. Sokkal könnyebb meghúzni a ravaszt. De amint időt kap, hogy odaszóljon, Hahó, Jimmy vagyok, vagy Armand vagy Gustav, máris nehezebben mozdul az ember ujja. Leduc nem felejtette el, mennyire centikre volt attól, hogy kinyírjon, és most próbált távolságot nyerni tőlem és a benne forrongó érzelmi katyvasztól. Sajnáltam őt is, meg a lányát is, de annyira azért nem, hogy egykönnyen elfeledkezzem arról, ami történt. Vagy megbocsássam neki.

Newmannek és nekem is kínálgatta kicsit a mentolos cukorkáját, de nem kértünk belőle. Teljesen kiegyensúlyozottnak, higgadtnak tűnt. Hihetetlenül meredek és gyors hangulatváltás, egy civil szemének nyilván felfoghatatlan és hihetetlen, de én már nemegyszer láttam hasonlót rendőröknél, katonáknál, mindenféle fajta kommandósoknál – egyik pillanatról a másikra visszazökkennek a hűvös és összeszedett tisztánlátásba. Kérdés, hogy egészséges-e így kezelni az érzelmeinket. Nyilván nem, de van az a helyzet, amikor ez az egyetlen módja annak, hogy végezd a munkádat, és ne borulj ki. Mert ha egy rendőr vagy egy kommandós képtelen összeszedni magát, és tenni a dolgát, abba emberek halhatnak bele.

Az alapvetés az, hogy az ember egy ilyen helyzetben úgy tesz, mintha mi sem történt volna. Nyelünk egyet, elfelejtjük, megyünk tovább. Viszont ma erre valahogy képtelen voltam. Nyilván nem fogom Bobby kérése ellenére is az orra alá dörgölni, hogy tudjuk, elfogadta Raytől a pénzt orvosra, de a többit meg kell beszélnünk.

– Mi a halált akart bebizonyítani, Blake? – kérdezte ugyanolyan higgadtan Leduc. Még egy kis könnyed huncutság is csillant a hangjában, piszok jól színészkedett.

– A világon semmit. Csak próbáltam megakadályozni, hogy lelőjenek egy rabot.

– Ki fogják végezni. Nem mindegy, mikor és hogy történik meg? – kérdezte már sokkal komorabban.

– Kicsit se mindegy.

– Ha Bobby rátámad valakire, akkor önvédelemből le lehet lőni, de ha nem jelent veszélyt, akkor minimum emberölés, legrosszabb esetben gyilkosság meghúzni a ravaszt – magyarázta neki Newman.

– Frankie-vel tanúsíthattuk volna, hogy Blake-re támadt, hogy egy kolléga élete veszélyben forgott. Az istenért, Win, te magad is rászegezted a fegyvert.

– De amikor Blake szólt, hogy ura a helyzetnek, én elfogadtam a döntését.

– Én viszont korábban még soha nem dolgoztam a rendőrbíróval, szóval bocs, ha nem bízom benne ennyire – fordult most hozzám Leduc. – Hogy csitította le egyáltalán Bobbyt? Ha egyszer egy alakváltó szeme átfordul, akkor nagyon ritkán lehet visszahozni.

– Sok tapasztalatot szerzett alakváltókkal, seriff? – szegeztem neki a kérdést.

– Személyesen nem – ráncolta olyan erőteljesen a homlokát, hogy még a gyenge fényben is látszott –, de alapos kutatást végeztem, miután behoztuk a fiút – mondta, és szerintem levette, hogy mire gondolhatok, mert sietett hozzáfűzni: – Tudom, hogy mindent nem hihetünk el kritikátlanul abból, ami a neten fenn van, de egy ilyen bűncselekmény esetén hiába futnék a könyvtárba megbízható szakirodalomért.

– Az igaz, hogy először a szemük vált át, de a teriantrópok zöme onnan még képes visszajönni.

– És mégis mennyit kell várni, mielőtt megvédhetnénk magunkat vagy a kollégákat? Míg kinőnek a fogai? Vagy akár a farkát is látnunk kell hozzá? Honnan kellene tudnunk, melyik az a pont, ahonnan már biztosan nem fordulnak vissza, Blake?

Jó kérdés volt, kár, hogy nem volt meg a jó, illetve kielégítő válaszom rá.

– Az attól függ.

– Mitől?

Nagy sóhajjal tettem el a fegyvert a tokba. Nem ácsoroghatok itt a végtelenségig a kezemben egy töltött pisztollyal. Ráadásul ez nem is lövöldözős téma.

– Hogy mennyire képes az adott teriantróp uralkodni a szörnyetegén. Hogy milyen közel járunk a holdtöltéhez.

– Én úgy tudtam, hogy Bobby tökéletesen uralja a szörnyetegét, de azok után, amit Rayjel művelt és ami a cellában történt, már nem vagyok erről meggyőződve.

– A tökéletességet várni elég elrugaszkodott igény, seriff.

– Ha valaki havonta egyszer emberevő szörnyeteggé változik, akkor véleményem szerint a tökéletesség a minimum.

Ezt a vitát nem nyerhettem meg, már ha vita volt egyáltalán. Nem voltam hajlandó több energiát és szót fecsérelni rá, hiába is akarnám Leducöt meggyőzni arról, hogy a likantrópok nem szörnyetegek, ez világos. Sokan hiszik, hogy a természetfelettiek ugyanolyan állampolgárok, mint mi magunk, míg meg nem tapasztalják a természetfeletti erejüket és azt, hogy ezzel mit tudnak művelni az átlagos állampolgárokkal. Akkor aztán egyből homlokegyenest meg akarnák változtatni a véleményüket. És még talán érthető is. Hosszú éveken át végeztem ki vámpírokat abban a hitben, hogy lelketlen szörnyetegek, tehát nincs abban semmi, hogy végzek velük. Mert a jövendő áldozataik életét mentem meg jó előre. A kérdés tiszta és fekete-fehér volt, semmi erkölcsi dilemma, de aztán lassan rájöttem, hogy az emberek között is épp elég akad, aki ugyanolyan gonosz és veszedelmes tud lenni, mint egy vámpír. Ekkor kezdtem megkérdőjelezni a saját erkölcsi alapállásomat és tévedtem a lélekvizsgálgatás síkos lejtőjére. Amelynek még az aljára sem kell érni, hogy azon kapd magadat, hogy belezúgtál egy efféle lelketlen halvajáróba, és épp tervezgeted, hogy hozzá mész feleségül. Blake nagyanyám sietett is a telefonban tájékoztatni, hogy ha hozzámegyek Jean-Claude-hoz, akkor számíthatok a pokol örök kárhozatára. Szóval volt pár okom nem gyakran hazajárni.

– Ha Bobby bűnös, ki fogjuk végezni azért, amit elkövetett – mondtam –, csakhogy nem vagyok meggyőződve, hogy valóban bűnös lenne.

– Mint mondtam, Blake, ő közel s távol az egyetlen vérállat. Csakis ő lehetett, mert nincs más.

– Megnézték, történt-e erőszak a testen?

– Csak erőszak történt vele.

– Szexuális erőszakra gondol – szólt közbe Newman.

Leduc úgy meredt ránk, mint aki nem hisz a fülének, hogy feltételezhetünk ilyen ordenáré dolgot egyáltalán.

– Mi a halálról beszélsz, Win?

– Bobby ágyéka véres…

Leduc tett néhány lépést, majd visszafordult, mintha láthatatlan ketrecben járna fel-alá.

– A pokolba is, Win! Nem elég, hogy Ray halott, és Bobby tette? Nem fogom még ráadásul ilyen szarsággal is tetézni a család fájdalmát meg a botrányt!

– Seriff – állítottam meg –, a Bobby Marchand testén látható vérnyomok nem stimmelnek. Még ha ő követte is el, nem lehetne így véres.

– Ez csak a maga véleménye, rendőrbíró.

– A véleményemet több mint egy évtizednyi szakmai tapasztalattal a hátam mögött fogalmaztam meg. Azóta foglalkozom természetfeletti bűncselekményekkel.

– Sokszor hívták szakértőnek hasonló esetekhez már Anitát, Duke. Ezért is kértem épp az ő segítségét.

– Legyen, ő a természetfeletti szakértő. De ez még nem jogosítja fel arra, hogy azt vágja a képembe, hogy szexuális erőszak nyomait keressük Ray testén. Ez tiszta téboly. Azt el tudom képzelni, hogy Bobby valamiféle állati tombolásában végzett a nagybátyjával, de azt, hogy… hogy ilyesmit műveljen azzal, aki apja helyett az apja volt…

Szerettem volna rákérdezni, hogy nem röppent-e fel néha pletyka arról, hogy Ray Marchand esetleg bántalmazza az unokaöccsét. Szerettem volna, de egyelőre nem tettem. Egyelőre maradtam az ismert tényeknél.

– Akkor hogy kerülhetett vér Bobby Marchand ágyékára?

– Honnan tudjam?! – üvöltötte Duke fájdalmasan.

– Esetleg Dale megnézhetné a testet – vetette fel Newman.

– Ki az a Dale?

– A helyi halottkém.

– Márpedig nem hívom fel Dale-t, hogy keresse szexuális erőszak nyomát Ray testén – jelentette ki Duke. – Nem én! Bobbyt lecsuktuk, ő a gyanúsítottunk. Ő az elkövető, kész vagyunk.

– Ha csak a kivégzési parancs kell meg a kivégzés, akkor ez így igaz. De ha a halottkém utánajár a szexuális erőszak kérdésének, és nem találja nyomát behatolásnak, akkor mitől véres Bobby ágyéka? Ahogy az sem érthető, hogy mitől véres még több helyen, ahol semmi értelme annak, hogy véres legyen. És ennyi már elég is, hogy ne kelljen végrehajtani a kivégzést – fejtegettem.

– Ő tette – kotorászott a zsebében Leduc morogva cigaretta után.

– És ha mégsem? – kérdezte Newman. – És ha Bobby ártatlan, és ez csak akkor derül ki, amikor már kivégeztem? Azzal a tudattal nem tudnék együtt élni.

– Akkor add át Blake-nek a végzést és a parancsot.

Eszembe villant, milyen meleg, milyen életteli volt Bobby bőre, és megráztam a fejemet.

– Azért jöttem ide, hogy segítsek Newmannek kideríteni az igazságot, amennyire lehetséges. Nem azért, hogy elvégezzek helyette egy kivégzést, mert ő túlságosan is kényes megtenni.

– Nem vagyok kényes – mondta Newman. Kínosan érintette a felvetésem.

– Tisztában vagyok vele, Newman. Csak azt akartam mondani, hogy nem azért vagyok itt, hogy rám szignáld a kivégzési parancsot. Pár éve már leszoktam arról, hogy átvállaljam az ilyesmit másoktól. Most már csakis akkor teszem meg más helyett, ha az, akinek a nevére szól a parancs, olyan mértékben megsebesült, hogy képtelen elvégezni a dolgát.

– Vagy meghalt – toldotta meg Newman.

– Vagy meghalt – bólintottam.

– Márpedig én nem hozom szóba Dale-nek ezt a mocskos dumát, hogy erőszak történt-e a tetemmel – szögezte le Leduc. – Ha mindenáron efféléket akarsz összehordani, akkor hívd fel magad.

– Fel is hívom – bólintott Newman.

– Sok szerencsét hozzá, mert elhiheted, hogy ő se fog ilyen badarságokkal foglalkozni.

– Azt elhiszi, hogy Bobby széttéphette a nagybátyját, de hogy erőszakot tett volna rajta akár a halála előtt, akár utána, azt nem? – tettem fel a nagy kérdést.

– A halál tiszta ügy. Amiről itt beszélnek, az mocskos.

– A kocsimból felhívom Dale-t. Menj elöl, Duke, mi hajtunk utánad.

– Az van, hogy jól mondtad, odatalálsz egymagad is.

– Nem, te mondtad jól, jobb lenne, ha velünk jönnél.

Leduc alaposan szemügyre vett mindkettőnket, Newman arcát hosszasan fürkészte. Nem tudom, mit láthatott rajta, de ingerülten elhajította és széttaposta a második cigijét.

– Szívesen a szavamat adom, hogy nem jelentek veszélyt Bobbyra.

– Erre nem adhatod a szavad, Duke.

– Nem, ahogy Frankie meg a többi beosztottam sem. Ha alakot vált a cellájában, akkor lepuffantjuk, mert a felszerelésünk nem elég erős ahhoz, hogy egy szörnyeteget féken tartson. A rácsok sem állíthatják meg akkor.

– Ha valóban teljesen átváltozik, akkor indokolt lelőnötök – biccentett Newman.

– Nem láttam kamerát a fogdában – említettem meg.

– Mert nincsenek.

Már nyitottam is a számat, de Newman nyilvánvalóan megérezte, hogy olyasmi jönne ki rajta, amit mind megbánnánk, mert beelőzött.

– Induljunk is a helyszínre, mert minél hamarabb döntésre jutunk Blake-kel, annál hamarabb vége lesz ennek az egésznek.

– Legyen, ahogy akarod, Win – vágódott be a kocsijába Duke. Egyből leengedte az ablakot, és már gyújtott is rá. Láthatóan arra jutott, hogy hiba volt húsz éve leszoknia, és most minél gyorsabban szerette volna bepótolni a kimaradt időt.

Mi is beültünk Newman verdájába, és követtük a seriffet ki a városból. Kicsit olyan volt, mint a westernfilmekben, ahogy kidobják a városból a nemkívánatos személyeket. Nem értem, miért ez villant be. Talán csak túl sok westernt néztem gyerekkoromban az apámmal. Vagy időarányosan kellemetlenül hosszan álltam már ebben a porfészekben a pisztolycső rossz végén.

7

Néhány percig némán hajtottunk a seriff után. Miután elhagytuk a városkát, csak a műszerfal halvány fénye adott egy kis fényt, a fák az út fölé hajoltak, szűk, koromfekete folyosóban suhantunk a fekete éjszakában, a fényszóróink szabályosan alagutat vájtak a holdtalan sűrűbe.

– De rohadt sötét van errefelé, amikor még hold sincs – jegyeztem meg.

– Jól lehet lesni a csillagokat. Néha még az északi fény is látszik.

– Azta, ahhoz aztán kell sötétség pedig.

– Hogy csitítottad le Bobby állati énjét?

Nem is tudom, valahogy váratlanul ért a kérdés.

– Mágiával.

– Ez komoly? – pillantott rám.

– Dehogy komoly – ráztam meg a fejemet. De ahogy komolyabban megforgattam az agyamban, igazából kezdtem elbizonytalanodni. Newman tudta, mi a dörgés velem, ezért adtam a dolognak egy esélyt, gondoltam, félig-meddig beavathatom. – Gyanítottam, hogy kiszagolja a hordozott likantrópiámat. Hogy ott van a véremben.

– És az hogy segített?

– Van, hogy ha egy másik szörnyeteg szagát megérzed, az visszaránt az emberi énedhez.

– Vagyis nekem nem jött volna össze?

– Nem.

– Pedig reméltem, hogy valami olyasmi, amit megtaníthatsz nekem is – sóhajtotta.

– Ha egyszer egy likantróp szeme átvált, ne akard ölelgetni, Newman. Benned nincs ott a vírus, szóval a te szagod nettó kajaszag.

– És nincs valami más, amit esetleg tehetnék, hogy lecsendesítsem? Akár a rácsokon túlról.

Annyira szeretett volna fejlődni a srác, mindent megtanulni, hogy én is igyekeztem összekapni magamat, és jobb tanár lenni.

– Ha ismered, ha mondjuk a haverod, akkor esetleg próbálkozhatsz a közös emlékeitekkel, beszélj neki az emberi dolgokról, azzal esetleg még időben megállíthatod.

– És ha csak keveset tudok róla? Mondjuk a gyerekei meg a felesége nevét például. Azzal is visszahozhatom, ha egyszerűen az eszébe idézem az emberi életét? Még ha nem is ismertem korábban személyesen?

– Megeshet, de soha ne menj be hozzájuk a cellába. És persze az is kérdés, hogy mióta alakváltók. Ha újak még ezen a terepen, nem sokat tehetsz, akkor, ha egyszer már a szemük átváltott, nem áll meg a folyamat. Mert eleinte senkinek sem jó a kontrollja.

– És ha esetleg behívjuk a családtagokat, hogy ők beszéljenek vele?

– Tilos. Hiszen veszélynek tennéd ki őket. Egyrészt civilek, másrészt képzeld csak el, micsoda elviselhetetlen bűntudattal lenne kénytelen utána létezni az alakváltó, ha arra tér magához, hogy széttépte valamelyik szerettét. Soha ne hozz senkit ilyen helyzetbe!

– Persze, igazad van. Az egyszerűen… rémes lehet – rázta meg olyan hevesen a fejét, hogy a kalapja is lecsusszant félig. Fél kézzel megigazgatta, miközben a másikkal fogta a volánt. – A rémes sem fedi, de jobbat nem találok rá.

– Nem kell szavakat keresgélni ahhoz, hogy tudjuk, milyen rettenetes, és hogy soha nem szabad olyan helyzetet teremtenünk, hogy bekövetkezhessen.

– Rettenetes. Az sokkal jobban illik rá – morogta.

– Iszonyatos, szívszaggató, kínzó, gyötrő, förtelmes. Ha kell, tucatnyi szót is hozhatok neked a dolgokra, melyeket az elmúlt években kénytelen voltam közelről látni.

– De ha tényleg ennyire szörnyű, miért nem szállsz ki? Miért csinálod még mindig?

Tessék, alig néhány éve tolta ez a srác az ipart, máris kilépett a sűrűjéből, visszahúzódott a semmi fenekére, fiatal volt, és egyből eszébe jut ez a kérdés. Ennyiből levehettem, hogy Winston Newmannek már megfordult a fejében a pályamódosítás.

– Hogy segíthessek az olyanokon, mint Bobby Marchand.

– Ha rajtam múlik, az előbb én nem tudtam volna megmenteni. Téged is épp csak sikerült – motyogta, és bár az arcát nem láttam a vaksötétben, azt érzékeltem, hogy a kezei szinte görcsösen szorongatják a kormányt. Kicsit kiborult a srác.

– Azért választottam ezt a pályát, hogy szörnyetegeket öljek, hogy megóvjam az ártatlan életeket. Aztán átfordult bennem valami, elég bizarr dolog, de egy ideje már nem vagyok benne biztos, hogy pontosan kik is a szörnyetegek.

– Beleszerettél egy vámpírba – mondta, mintha ez mindent megmagyarázna.

– Nem. Ismertem egy Willie McCoy nevű tagot. Nem volt a haverom, meg semmi, csak egy kisstílű gazember, de még életéből ismertem, mielőtt még vámpír lett volna. De akkor is megmaradt Willie-nek, a régi önmagának. Ez hozta a változást, ez gondolkodtatott el. Mert ha a vámpírok tényleg lelketlen szörnyek, akkor Willie se lehetett volna ugyanolyan, mint régen, neki is teljesen ki kellett volna fordulnia magából, miután meghalt, de semmi ilyesmi nem történt. És ha ebben tévedtem, akkor miért is ne tévedhettem volna egyebekben is?

– Ez mikor történt?

– Még mielőtt járni kezdtem volna Jean-Claude-dal. Őszintén szólva, szerintem ha Willie McCoy nem hal meg, és nem tér vissza vámpírként, akkor soha nem álltam volna össze se Jean-Claude-dal, se semmilyen természetfeletti lénnyel.

– Húha, én soha nem látom át ennyire világosan, amit érzek. Lenyűgöző – jelentette ki.

– Nehogy azt gondold, hogy én igen – nevettem nagyot. – Igazából ez csak nagyon kevés embernek megy. Viszont egy ideje járok terápiára, és az elég sok mindent segít megérteni.

– Tényleg elmondod egy rendőrbíró kollégának, hogy terápiára jársz? – kérdezte, mintha ugratni akarna.

– Amikor egyszer megsebesültem munka közben, kórházban varrtak össze.

– Ja, egy ilyen esetnél én is ott voltam.

Halványan elmosolyodtam az emléken, bár gyanús, hogy ő ezt nem látta a sötétben.

– Aha, emlékszem, ott voltál, és láttad a fájdalmamat. Ez a meló nemcsak testileg készít ki bennünket, Newman, hanem lelkileg is. A fejünkben és a szívünkben is súlyos károk esnek. És néha mintha a lelkünk is bemocskolódna. Ha az embernek eltörik a lába, világos, hogy elmegy egy ortopéd orvoshoz, sebészhez.

– Gondolom.

– Akkor miért ne kereshetnénk fel adott esetben egy terapeutát is? Ahogy elmegyünk az ortopéd orvoshoz vagy a fogorvoshoz.

– Nem is tudom. Persze, így hallva az egész teljesen logikusan hangzik.

– Talán valóban az. Logikus. És a többi szarság a logikátlan, érzelmi blabla.

Erre elnevette magát, ami elég fura volt egy ilyen komoly téma kellős közepén.

– Lehet, hogy viccet meséltem? – fordultam felé.

– Nem, dehogy, nem volt vicces. Őszinte vagy, és egyenesen belecsapsz a dolgok kellős közepébe, lecsapsz a lényegre, mint egy cápa, vagy ilyesmi.

Most én kuncogtam kicsit.

– Sok mindennek neveztek már, de cápának még soha. Szerintem ők sokkal hosszasabban köröznek, mielőtt belevájnák a fogukat az áldozatba, mint én.

Ezen már szabályosan kacagott, és még szinte kacagás közben tette fel a kérdést:

– Szerinted Duke mennyire megbízható ebben az ügyben? Érzelmileg teljesen kivan.

– A te haverod, nem az enyém, ezt inkább neked kellene tudnod.

– Persze, csak gondoltam, nem várom meg, míg te hozod elő. Én hívtalak ide. Ha lelőtt volna a cellában, én volnék érte a hibás.

– Egy fenét lennél hibás, Newman. Csakis az tehetne róla, aki lelő, márpedig az nem te lettél volna.

– Duke mindig is profi volt, mint aki valaha elolvasta, hogy milyen egy kisvárosi seriff, és azóta is ragaszkodna a szerephez, és mindamellett jó zsaru.

– Még a jó zsaruk is összezavarodnak, ha a családjuk is érintetté válik egy bűntényben.

– Nagyon megértő vagy, ahhoz képest, hogy majdnem lelőtt.

– Haldoklik a lánya. Ettől bárki kiborulna.

– Az a hír járja rólad, hogy kellemetlen, kötekedő alak vagy, pedig nagyon nem. Te végzed a dolgodat, és nem hagyod, hogy mindenféle szarsággal bárki is akadályozzon benne. Persze ha valaki akadályoz, akkor nem kíméled, az tuti. De amíg mindenki végzi a dolgát, és halad az ügy, addig tök rendes vagy.

– Pont annyira vagyok rendes, amennyire mások hagyják, hogy az legyek.

– Ahogy mondod.

– De Leduc seriff már kimerítette a neki jutó rendesség porciót. Ezt vágod, remélem. Nem leszek seggfej a lánya miatt, nem fogom azzal szívatni, hogy az elhunyt állta az orvosi költségeit, de sajnálatból nem fogom hagyni, hogy még egyszer fenyegesse az életemet.

– Nem várom, hogy még egy esélyt adj neki, Blake. Egy pillanatra tényleg azt gondoltam, hogy most megöl mindkettőtöket.

– Tudom, hogy lelőtted volna, ha az kell, Newman.

– Megtettem volna, tényleg, de nagyon nem lett volna kedvem később odaállni a felesége meg a lánya elé magyarázkodni.

– Nem kellett lelőnöd, szóval magyarázkodnod sem kell.

– Nem, persze. De azzal fogadtalak, hogy félek, túlságosan is érintett vagyok ebben az ügyben.

– Emlékszem.

– Pedig én igazából nem is vagyok az. Duke viszont… érintettebb már nem is lehetne.

– Milyen szemléletes fordulat! Szépen mondtad.

Halványan elmosolyodott. És ezt szerettem volna elérni.

– Miért, te hogy mondtad volna?

– Hogy a seriff kurvára kibaszottul érintett.

– A nagymamám rosszul lenne, hogy ennyit káromkodsz.

– Az enyém is – vigyorogtam.

– Én képtelen vagyok leszokni a régi reflexről. Te hogy csinálod?

– A mai napig folyamatosan lázadok a családom ellen.

– Azzal, hogy ilyen mocskos a szád?

– Azzal, hogy kurvára sok mocskos dolgot művelek.

– És most mi legyen Duke-kal? – tért vissza a lényegre.

– Kezdjük azzal, hogy megcsörgetek egy másik rendőrbírót.

– Szerinted erősítésre szorulunk?

– Nem, csak szeretném, ha rajtunk kívül más is képben lenne arról, hogy mi történt velünk az este.

– Ted Forrestert hívod? – kérdezett rá.

– Hogy jöttél rá? – érdeklődtem, de közben már húztam is elő a mobilomat az oldalzsebből.

– Partnerek, társak vagytok. Már amennyire egy ilyen magányos farkas melóban társa és partnere lehet az embernek.

Tessék, megint az az elégedetlenség a hangjában a mi kis természetfeletti csoportunkkal szemben.

De nem próbáltam megcáfolni, nem vitatkoztam vele, egyszerűen beléptem a kedvencekhez, és rányomtam az első névre a listán. Természetesen Ted mobilszáma volt az, mert amikor az ember lánya erősítésért telefonozik, nem a vonalast hívja, nehogy az asszony vagy a gyerekek vegyék fel a túloldalon. Egyrészt ez munkaügy, másrészt meg, ahogy Newman se szívesen magyarázkodott volna adott esetben Leduc családjának, én sem óhajtottam azt a pillanatot, amikor esetleg Edward szerettei elé kell állnom. Mindkettőnknek könnyebb volt a melóról dumálni, ha nem kellett közben a sír véglegességére gondolnunk.

8

Csak hangpostán értem el, pontosabban egy nagyjából általános üzenetet hagytam neki, mert nem tudhattam, hogy nem a gyerekek előtt hallgatja-e vissza. Az nem gáz, ha Peter hallja, a mostohafia, vele nem sok titkuk lehet egymás előtt, ami elvi szinten jó, mert hát apa-fia viszony meg minden. Csakhogy Peter a családi bizniszbe akarna beállni, ami nekem nagyon nem frankó, pláne, hogy a srác a fejébe vette, hogy ha esetleg Edward nem érne rá, akkor majd ő siet a megmentésemre. És csak az alkalomra vár. Pedig tizenhat évesen véletlenségből már megtette, és kis híján meg is halt helyettem egy vértigristámadásban. Lassan betölti a húszat, de nem óhajtok több hőstettet a részéről. Amennyire nem akaródzna Donnával, Edward feleségével közölni, hogy a férje szolgálatteljesítés közben elesett, kétszer annyira nem szeretnék azzal elé állni, hogy a fia miattam megölette magát.

Newman a főút mentén lehúzódott Leduc kocsija mögé egy széles, kavicsos sávra, és leparkolt. Kilométerek óta most először láttam közvilágítást, egy nagy kaput világított meg a fénye, mely kétoldalt a fák között elvesző falban folytatódott. Mintha ez a fal már olyan régóta állna itt, hogy egy egész erdő benőhette volna.

Leduc a kapu beléptetőrendszerébe pötyögött be valamit, de nem történt semmi. Akkor lenyomott egy nagyobb gombot, és beleüvöltött a rendszerbe.

– Tudjuk a kapukódot – mondta Newman mintegy magyarázatképpen.

– És valaki megváltoztatta?

– Elvileg csak a seriff egyik beosztottja tartózkodhat a házban – ingatta a fejét zavartan Newman.

Kiszállt a kocsiból, de közben megszólalt a mobilom. Edward csengőhangja volt, George Thorogoodtól a „Velejéig rossz”.

– Hahó, Ted! – vettem fel.

– Te beszélj Forresterrel, én utánajárok, mi ez az egész a kapuval – indult előre Newman.

Feltartottam a hüvelykujjamat, közben hallgattam Edwardot.

– Ezek szerint nem vagy egyedül, Anita – vonta le egyből a következtetést, és mintha kissé zihált volna, ami elég szokatlan volt tőle.

A kocsi ajtaja becsukódott, hirtelen rám zuhant a néma, vaksötét éjszaka.

– Most már igen.

– Meló vagy család? – kérdezte még mindig kissé levegő után kapkodva.

– Meló. Épp edzel?

– Igen, de ha meló, akkor legalább iszom egy kortyot. Te csak mondd!

A háttérből zajokat hallottam, de azt nem tudtam megállapítani, hogy a kondigépek vagy inkább valami más-e.

Röviden vázoltam a helyzetet, különös hangsúllyal a cellában történtekre, ő pedig valami csendesebb zugba vonult, így mire elhallgattam, már mély csend volt a vonal másik végén.

– Úgy véled, a seriff képes lett volna lelőni? – jött az első kérdés.

– Úgy.

– Akkor Newman nem elég melléd.

– Ügyes volt a kölyök.

– És tényleg meghúzta volna a ravaszt, ha a seriff arra kényszeríti?

– Aha, szerintem igen.

– Tudod, hogy maximálisan megbízom az ítéleteidben, ugye? Pont, amennyire a saját magaméban.

– Tudom.

– De nem szívesen bíznám az életedet Newmanre.

– Hát én se szívesen, de egyenesen Leduc fejére célzott. Szerintem meghúzta volna a ravaszt, Edward. Tényleg ezt gondolom.

– De mégis felhívtál.

– Newman jól végzi a dolgát, de ez nem változtat azon a tényen, hogy egyetlen rendőrbíróban sem bízom annyira, mint benned.

– Én pedig azt mondom, hogy több természetfeletti rendőrbíró kell melléd egy ilyen helyzetben. Leduc miatt is.

– Talán nyakig vagy a krokodilok között, hogy nem tudsz elszakadni? Gyere játszani! – mondtam.

– Mennék is – mondta hallhatóan mosolyogva –, a krokik megvárnak. De alsó hangon is öt óra hozzád repcsivel, kocsival meg egy nap. Azt mondd meg, mennyire sürgős az erősítés.

– És ha öt óránál sürgősebb?

– Akkor jelentsd be a hivatalos csatornán, és átdobják hozzátok a legközelebbi kollégát.

– Mi ez a körülményeskedés, Edward? Mintha nem te lennél. Newman épp az előbb hasonlított engem egy cápához, márpedig én csakis tőled tanultam, hogy ilyen lényegre törő legyek. Erre te meg… mi a forró kása, amit így kerülgetsz?

– Pillanatnyilag Olaf a hozzád legközelebb található körzet rendőrbírója.

– Azt nem. És pont. Inkább maradok erősítés nélkül, mint hogy az az őrült a nyakamra jöjjön.

– Sejtettem, hogy ezt fogod mondani, de biztosra akartam menni.

– Egyáltalán honnan tudod, hogy mikor hol van? Nekem gőzöm sincs róla.

– Szemmel tartom. Ez is a dolgom.

– Engem is szemmel tartasz?

– Nem.

– És bárki mást?

– Senkit.

– Mindig tudni akarod, hogy hol van, ha esetleg úgy döntesz, hogy végzel vele?

– Nem. Azért akarom tudni, hogy pontosan hol van, ha esetleg muszáj lenne végeznem vele.

Volt idő, amikor nem vágtam volna a leheletnyi különbséget, de az már a múlté. Olaf, vagyis Otto Jeffries rendőrbíró egy sorozatgyilkos. Ezt Edwarddal mindketten tudtuk róla, csakhogy bizonyítani nem tudtuk volna, mert arra nagyon ügyelt, hogy az Államokban soha ne kövessen el bűncselekményt. Vagy ha mégis, mi nem értesültünk róla. Edward egyszer tetten érte valahol, de én még soha nem láttam elkövetés közben. Ha Edward még egyszer belefut, amikor megteszi, akkor megöli. Ezzel Olaf is tisztában volt, mindketten pontosan ismerték a játékszabályokat. Ezért soha nem tett még semmi törvénybe ütközőt, amivel a végső lépésre kényszerítette volna Edwardot, de az ördög nem alszik. Amikor Olaf elkapta a likantrópiát, egy időre teljesen eltűnt, még Edward is nyomát vesztette. Amikor ismét felbukkant, olyan szinten uralta már a szörnyetegét, hogy a legtöbb alakváltó irigykedhetett rá. Olaf félelmetes, hátborzongató szociopata, feltehetően sorozatgyilkos is, de a kiképzést mindig halálosan komolyan vette.

– Vagyis ha a hivatalos csatornákon kérek segítséget, ő van legközelebb – összegeztem.

– Attól tartok.

– Basszus.

– Szó szerint.

– Annyira nem fontos nekem az az erősítés, Edward. Newman is rendben van.

– Jó hallani.

– Ja – biccentettem, de magamban azért anyáztam egy hosszú sort. – Nem úgy volt, hogy Olaf nyugaton van? Ott lakik valamerre, nem? Mi a halált keres a Középnyugaton?

– Valami megvadult alakváltót üldöz.

– Milyen közel van ide?

– Közel.

– Mennyire?

– Nagyon.

– Ugyan, Edward, bökd már ki!

– Ha akarja, egy órán belül ott lehet. Vagy még gyorsabban.

– Repülőn? Vagy kocsival?

– Kocsival.

– Cseszd meg!

– Szebben nem is mondhattad volna.

– De még tovább cifrázhatom, ha rám szabadul a magas, sötét őrült.

– Nincs rá szükség, Anita. Newmannel tartjátok a frontot, és hat órán belül én is ott vagyok.

– Szerintem az túlzás lenne. Annyira nem nagy itt a gáz. Nem kell egyből iderepülnöd.

– Ha komolyan ezt gondolnád, akkor nem hívtál volna.

– Szerintem Leduc nem olyan veszélyes, hogy ide kelljen jönnöd. Tényleg.

– Akkor miért hívtál?

Kicsit átgondoltam a kérdést.

– Ha Newman nem tart pisztolyt az agyához, szerintem Leduc ránk lőtt volna. Ráadásul minden fegyveremet kívül hagytam, ahogy kell.

– Ez az alapeljárás – bólintott Edward.

– Persze, azért raktam le. Máskor is ez a műsor, és ha legközelebb, egy másik ügyben ilyen helyzetbe kerülök, ugyanígy fegyvertelenül lépek be a cellába, de általában nem a rácson kívül tartózkodó kollégák miatt kell aggódnom, hanem a rab miatt. Az jelent veszélyt.

– Leduc rendesen rád hozta a frászt – jegyezte meg halkan Edward.

– Képes lett volna rá, Edward. Lelőtt volna.

– Max. hat óra múlva ott vagyok – mondta.

– Ez végleges?

– Igen, de ha nagyon elfajulnának nálad a dolgok, mikor még a levegőben vagyok, és a halál meg az erősítés között kell választanod, akkor ígérd meg, hogy hívod a többieket.

– Nem, Edward.

– Figyelj, Anita, ha arra érek oda, hogy meghaltál vagy kórházban fekszel, akkor csúnyán bedurvulok.

– Soha nem dolgoztam úgy együtt Olaffal, hogy te ne lettél volna ott. Kellesz, hogy fenntartsd köztünk a kellő távolságot. Vagy erőszakmentességet.

– Világos, és én sem rajongok a gondolatért, de a harcban mindig számíthatsz rá.

– Kár, hogy gonosz.

– Van, hogy a gonosz segít életben maradni.

– Viszont akármit nem áldoz fel az ember azért, hogy életben maradjon. Bizonyos dolgokkal képtelenség utána együtt élni.

– Ígérd meg, Anita!

– Cseszd meg, Edward!

– Fordított helyzetben te mit várnál tőlem? Ha nekem kéne az erősítés, és csak Olaf lenne a közelben.

– Ez így nem tisztességes, nem téged nézett ki egy sorozatgyilkos a legújabb csajának.

– Ne rizsázz, hanem a kérdésemre válaszolj, Anita!

– Egyszer azt mondtad, hogy ne várjam meg, míg kárt tesz bennem, hanem én lőjek elsőnek. Hogy inkább kerüljek bíróság elé, mint hogy a keze között végezzem.

– Emlékszem, igen.

– Akkor hogy akarhatod, hogy ilyesmit ígérjek?

– Úgy, hogy szerintem hat órán keresztül képes lennél tartani az érzelmi frontot ellene, és utána már ott vagyok. De egy golyó elől nem tudsz elugrani. Legutóbb egyébként is elég jól szerepelt. Úgy szakmailag, mint veled személyesen.

– Többet nem hagyom hátra a fegyvereimet, Leduc körzetében semmiképpen sem. Megvárhatlak.

– Kérlek, Anita, add a szavadat! Nem akarok Jean-Claude-nak meg Micah-nak vagy Nathanielnek magyarázkodni, amiért engedtem, hogy puszta makacsságból meghalj.

– Nem vagyok makacs, Edward, te is tudod. Nem azért nem akarom, hogy idejöjjön.

– Ha hagyjuk, hogy a félelem felülkerekedjen rajtunk, akkor hullák vagyunk, Anita.

– Te is félsz a nagyembertől.

– Soha nem állítottam az ellenkezőjét. Attól meg végképp összeszarom magamat, hogy ott van melletted, míg én valahol messze a levegőben.

Ez megakasztott egy pillanatra. Soha eddig be nem vallotta volna hangosan, hogy bármitől, akármitől is fél.

– Jó, jó, megígérem. Ha annyira eldurvulna itt a helyzet, hogy Newmannel már nem boldogulunk, akkor hivatalosan is segítséget kérek, még ha tényleg Otto Jeffries van is ide a legközelebb.

– Köszönöm.

– Szívesen.

Letettük, Edward járatot keresett, én pedig végre kiszállhattam, és mehettem a többiek után, hogy akkor mi van már. Kiderült, hogy valaki hazajött a családból, és a bűnügyi helyszín védelmére kirendelt beosztott hagyta, hogy megváltoztassa a kódot. Leduc még mindig ordibált valakivel a kaputelefonon, mire végre kitárult a kapu. Zihálva csörtetett vissza a kocsijához. Valami lehetett az arcomra írva, mert még megdobott egy mondattal:

– Rosszul sült el a kis telefonos csevej?

– Semmi köze a magánbeszélgetéseimhez.

– Ne velem balhézzon, csak mert valamelyik pasija disznóságot csinált.

Közel léptem hozzá, beletiporva a személyes terébe. Az egész fenyegető húzás nevetségesen nézhetett ki, annyival nagyobb volt nálam.

– Oké, én próbáltam kedves lenni, de ha nem kér a kedvességemből, csinálhatjuk másképpen is. Erősítést kértem egy rendőrbírótársamtól, mert azok után, hogy fegyvert fogott rám, úgy éreztem, hogy elkelne még pár pisztoly az én oldalamon is.

Ahogy kimondtam, meg is bántam. Látnom sem kellett Leduc szemében azt a fájdalmas pillantást. És utána az a hideg, közönyös tekintet olyan lúdbőrözést hozott, mintha már a nyakamon érezném a láthatatlan kötelet. Végre megfelelő célpontot adtam minden félelmének és dühének: magamat. Micsoda ostobaság! Micsoda átkozott, rutintalan, balga ostobaság.

9

Newman igyekezett leplezni az ingerültségét, hogy mennyire berágott rám, de nagyon nem sikerült neki. Csak ült mellettem komoran a kocsiban. Végül megadtam magam, nem kellett, hogy még ő is gyötörje magát.

– Hülyén viselkedtem az előbb. Sajnálom.

– Nem te mondtad nekem egyszer, hogy „ne sajnálkozz, igyekezz okosabban csinálni”? – Markolta a volánt, hogy egészen kifehéredtek az ujjai.

– Részben azért is vagyok az átlagosnál türelmesebb a kezdők balfogásaival szemben, mert én is gyakran mellényúlok. Többek között gyakran forr fel az agyam, és olyankor járatom a számat.

– Rendeztük a dolgokat Duke-kal – hajtott be a seriff mögött az immár nyitott kapun.

– Tudom. És még egyszer sajnálom, hogy elborult az agyam, és ráborítottam a szart.

Mintha mozgást érzékeltem volna a háttérben, hátrakaptam a fejemet, még láttam, ahogy a kapu becsukódik.

– Azért hívtalak, hogy segíts, nem pedig, hogy ronts a helyzeten – folytatta.

A fák szorosan a bevezető kavicsos út fölé borultak, és megint elkapott az a különös érzés, hogy a birtok egybenőtt az erdővel.

– Tisztában vagyok vele – feleltem, és éreztem, hogy kezd idegesíteni, amiért nem száll már le rólam.

Már sokkal könnyebben uralkodom az indulataimon, mint néhány éve, de néha azért megesik, hogy túlbugyognak bennem az érzelmek. Azt már volt alkalmam a terápia során megtanulni, hogy attól, hogy az ember igyekszik korrigálni a nem megfelelően működő érzelmeit és reakcióit, még nem feltétlenül szabadult meg tőlük végleg. Persze mindenki igyekszik levetkőzni azokat a tulajdonságokat és reflexeket, amelyek valójában nincsenek a hasznunkra, de akad olyasmi is az ember jellemében, ami olyannyira részünkké vált, hogy ha végleg ledobnánk, megszűnnénk azok lenni, akik vagyunk. Nekem az indulatosságom ilyen, pontosabban az agresszivitásom, és ez a munkastratégiám része, a melóban is alkalmazom, és az életben, amikor meg kell védenem az enyéimet, nekem ez alapvetően a sikerességem záloga. A társadalom nem szereti a nőkben az agresszivitást, aki nőként erőszakos, az egy ribanc, csakhogy bizonyos helyzetekben erőszakosság nélkül nincs túlélés. És én ezerszer inkább vagyok túlélő, mint Szívkirálynő.

– A vak is láthatta, hogy felhúzott a telefonbeszélgetés. Nem csoda, hogy Duke-nak is feltűnt.

– De attól még nem kellett volna megjegyzéseket tennie a pasijaimra.

– Mások mondtak már neked ennél sokkal rosszabbat is, mégsem akadtál így ki.

– Ja, világos.

– Akkor? Mi a gond? Mit mondott Forrester?

– Nem akarok beszélni róla – ráztam meg a fejemet.

– Ide figyelj, én mindig a védelmembe veszlek, amikor valaki azzal jön, hogy lefekszel Forresterrel. Azt szoktam mondani, hogy ha a felesége nem bízna benned, nyilván nem te lettél volna Ted tanúja az esküvőn. De amikor így kiakadsz egy telefonbeszélgetéstől, Blake, akkor eléggé olyan, mintha nem csak a munkában lenne a partnered.