Egyetlen szerelmemnek.
Egyszer még találkozunk a Vénuszon.

MIA

Eleve úgy születtem, hogy rövid a lejárati időm. Anyám szerintem ezért lépett le két nap után, de miután nem opció, hogy meghaljak, mielőtt kideríteném az igazat, nincs más választásom: személyesen tőle kell megkérdeznem. Még akkor is, ha emiatt át kell kelnem – szöknöm – az óceánon.

Amint nevelőanyám, Katelynn tűsarkújának kopogása elhalkul a folyosón, majd meghallom a bejárati ajtó nyitódását és csukódását, berontok a szobámba, és benézek az ágyam alá. Oké, még megvan a retró bőröndöm, amit egy éve vettem a zsibvásáron. A kopott bőrre varrt címkék olyan egzotikus helyekről mesélnek, amiknek a nevét sem tudom kimondani. Csupa olyan helyről, amit sosem láthatok.

Leteszem a bőröndöt az ágyra, feltúrom a szekrényt, és becsomagolom minden cuccomat: két farmert, három pólót, a kabalakardigánomat és két pulcsit; némi alsóneműt, a három naplómat, a színes ceruzáimat és legféltettebb kincsemet: a fényképezőgépemet. Lekapom a rózsaszín gyapjúsálat, ami karácsonyi füzérként lóg az ajtó hátoldalán. Megcirógatom arcom a puha anyaggal, s bár tudom, hogy itt a tavasz, ezért soha többé nem fogom hordani, mégsem tudom rávenni magam, hogy itt hagyjam árván.

Ahogy elfordulok az ajtótól, árnyék rebben át a szobán. Megpördülök, hogy szembetaláljam magam az ablakkal és rémült tükörképemmel. Felsikítok, azután nevetésben török ki. Hiába, még kezdő szökevény vagyok.

Szeretném azt hinni, hogy ketyegőm a saját akaratából lett másmilyen és teljesen egyedi, ezért születtem nem kevesebb mint három szívrendellenességgel. Különben is mindegy, mert megvolt a tervem, a tökéletes kis tervem: pontosan egy év és két nap után, a tizennyolcadik születésnapomon elutazok Spanyolországba, hogy megkeressem az anyámat. Úgy volt, hogy Noah is velem tart, egy barátom a fényképészszakkörből. Na, ennek a tervnek lőttek, ráadásul két teljes hétre kórházba kerültem, ahol az orvosok tájékoztattak róla, hogy most már nem lehet tovább halogatni a műtétet. Nem értettem egyet. Sosem fogok egyetérteni, amit persze ők sem fognak soha megérteni. Mint mondtam, már túl vagyok azon, hogy érdekeljen.

Egyszerűen nem félek a haláltól. Ez van, ha valaki ilyen rövid lejárati idővel születik. Viszont félek a műtétektől. Félek attól, hogy feltárják a szívemet, miközben senkit sem érdekel, hogy eleve darabokban van. Bocs, de ebben nem veszek részt.

Rothwellék mellett nem lehet utazni – még a szomszédba se engednek át, nem ám egy másik kontinensre –, szóval amint vasárnap felszállok arra a Spanyolországba tartó gépre, hivatalosan is csellengőnek számítok majd, akinek a képét felteszik a tejesdobozokra. Addig kábé két napom van találni valakit, aki képes és hajlandó is velem jönni. Szívem ugrálni kezd a mellkasomban. A doktorok megmondták, hogy az új pirula csak vészhelyzetre van, de azért gyorsan bekapok egyet. Más se hiányzik, mint egy újabb roham.

Miközben becsukom a bőröndöm, magamban sorra veszem az irataimat. Hamisított gondviselői beleegyezés, pipa. Születési anyakönyvi kivonat, pipa. Kamu útlevél, pipa. Valódi útlevél. Banyek, majdnem elfelejtettem. Felállok a székre, onnét apró íróasztalomra, ami remélhetőleg nem roskad össze alattam. Ágaskodom, ahogy kezem a szekrény tetején matat. A barátom, Noah ide rejtette az útlevelemet, hogy a nevelőszüleim véletlenül se vehessék el. Lábujjhegyen állok, de hiába tapogatózom – semmi, leszámítva néhány kövér porcicát.

Letérdelek, és egymásra pakolom a tankönyveimet, amikre soha többé nem lesz szükségem. Azután óvatosan felállok rájuk, és benyúlok egészen a szekrény fedlapjának túlsó végéig. Ujjbegyeim épp megérintik az útlevél érdes felszínét, mikor csikorogva kinyílik és döngve becsapódik a bejárati ajtó. Ajjaj. Felkapom az útlevelet, mielőtt visszafelé is megcsinálom: könyvek, íróasztal, szék, padló.

Zajos léptek dobognak a folyosón, csak nem tudom, kihez tartoznak. Ledobom a bőröndöt a padlóra. A szoba ajtaja pont akkor tárul ki, mikor a lábammal becsúsztatom az ágy alá.

– Mia, Mia, nem fogod elhinni, mi volt a suliban! – kiáltozik Becca, aki szélvészként ront a be szobába. Becca nemcsak a fogadott húgom és a szobatársam, de történetesen a kedvenc emberem.

Nyögve kifújom a levegőt.

– A frászt hoztad rám, Becca.

Lehajítja táskáját a padlóra, sarkával berúgja az ajtót, és odaszökken hozzám.

– Passzoltam a korrepetálást, mert ezt muszáj elmondanom. Emlékszel a csajra, aki harmadikban gyogyósnak nevezett? Ma totál elszúrta a nyelvtanvizsgát és… – Hirtelen elhallgat, ahogy elszörnyedve meglátja kezemben az útlevelet. Felemeli rám kicsi, esengő szemét. – Elmész?

– Ezt már megbeszéltük. – Előveszem a legmegnyugtatóbb hangom. – Emlékszel?

Megrázza a fejét, és könnyes szeméből ítélve nem, nem emlékszik. Becca kognitív zavarral született, ezért bizonyos dolgok egyszerűen kihullnak az agyából. Szerintem ezért is osztozunk ezen a szobán egy olyan családnál, ami nem a miénk. Az ősei egyszerűen megszabadultak tőle, mikor a probléma kezdett túl szembeötlő lenni. Ötéves korában.

Kezembe veszem lágy, szeplős arcát, és elmosolyodom. Ez mindig megnyugtatja.

– A sarki fényeket fogom fényképezni, emlékszel? Ez a mi titkunk, amit soha senkinek nem mondhatsz el. – Keresztbe tett ujjaimat az ajkához emelem, és bólintok. Ez a titkos jelünk, amit még a Szent Jeromosban tanultam, ahol felnőttem.

Becca visszamosolyog rám, és olyan izgatott, hogy fáj hazudni neki, de már évekkel ezelőtt megtanultam, hogy bizonyos dolgokat jobb nem elmondani. Eleve hogyan mondanám el, hogy soha többé nem jövök vissza? Talán mindegy is, mert Becca figyelmét már a kinti utca köti le.

– Nézd – kémlel ki az ablakon –, ott a srác a focicsapatból. Aki megölte Noah-t.

A szótól rám tör a sírhatnék, amit alig tudok magamba fojtani.

– Ne mondd ezt, Becca – ráncolom a homlokom. Nem is annyira Noah halála szomorít el, mint inkább azok szenvedése, akik sosem felejtik őt el. – Baleset volt. – Becca mellett állok, és látom, ahogy a srác kilép a szemközti házból. – El sem tudom képzelni, hogyan érezheti magát. – Oké, igazából el tudom képzelni, mert a történtek óta kismillószor gondoltam rá. Hogyan képes együtt élni a bűntudattal?

A srácot amúgy Kyle-nak hívják, s bár Noah legjobb barátja volt, sosem találkoztunk. Mint mondtam, a szüleim nem engedik, hogy elhagyjam a házat, csak ha orvoshoz megyek, a vasárnapi istentiszteletre, a fotószakkörre és néha egy reggeli sétára. Josh, aki a szemközti házban lakik, aznap szintén az autóban ült. Azt mondják, nagyon rossz bőrben van.

Elnézem Kyle-t, ahogy ott áll a kis utcánkban, és mozdulatlanul mered maga elé, mintha egyedül az ő számára állt volna meg az idő. Közben próbálom elképzelni, miről beszélhettek Joshsal, mi történt kettejük között.

– Mit csinál? – rángatja Becca a pulcsim ujját. – Miért ácsorog?

Ebből a távolságból nem lehetek benne biztos, de mintha a könnyeivel küzdene. Elnéz jobbra, a város felé, majd balra, amerre az erdő van. Lassan, mintha alvajáró lenne, balra fordul, és sántikáló léptekkel elindul. Egyenesen maga elé néz, hátán lelógó táska.

– Hová megy, Mia? Mire készül? Mi baja?

Mielőtt meggyőző választ adhatnék a kérdéseire, a busz befordul az utcánkba, elhalad a házunk előtt, és megáll pont Kyle előtt. Egy pillanatra elveszítjük őt a szemünk elől, és mire a busz elhúz, a járda már üres.

Becca zavart pillantást vet rám.

– Felszállt a buszra? Miért ment el vele, Mia? Ilyenkor már senki sem megy a vízeséshez.

Igaza van, hacsak a srác nem olyasmire készül, amit nagyon nem kéne megtennie. Persze nem árulom el Beccának, de valami kavarogni kezd bennem. A srác kétségbeesettnek tűnt. Nem is csak annak. Láttam már ezt az üres tekintetet a sürgősségi osztályon, a bekötözött csuklók és kimosott gyomrok tulajdonosain. Tudnom kell, hogy jól van. Meg kell győződnöm róla, már csak Noah kedvéért is. Ő sem akarná, hogy valami történjen a barátjával. Közelebb hajolok az ablakhoz, és nézem a távolodó buszt.

– Van kedved szókirakózni, Mia?

Becca láthatóan továbblépett, de én nem. Azon agyalok, hogyan tűnjek el észrevétlenül a házból. A bejárati ajtó nem opció, ezért kinyitom az ablakot, és kimászom a párkányra.

– Hé, mit csinálsz? – Becca ugrándozik izgatottságában. – Én is jönni akarok! Én is jönni akarok!

Újra kézbe veszem az arcát, és mélyen a szemébe nézek.

– Nagyon figyelj rám, Becca. Ha vacsorára nem érek vissza, azt kell mondanod Mr. Rothwellnek, hogy telefonált az orvosom. Behívott néhány vizsgálatra, és nem lehet tudni, hogy meddig tart, oké? Muszáj beszélnem azzal a fiúval.

Becca ünnepélyesen bólint, és összeráncolja a homlokát annak jeleként, hogy megértett. Kis szerencsével nem felejt majd el fedezni. Keresztbe teszem az ujjaimat, és felmutatom a jelünket.

– Tartsd az erődöt, oké?

Becca még egyszer bólint, míg arcán magabiztos kis mosoly terül szét.

Amint leérek a gyepre, bentről becsukja az ablakot és feltartja a hüvelykujját.

Mik a lehetőségeim? Kocsim nincs, és hiába is lopnék, ha egyszer nem tudok vezetni. Gyalog kábé két óra lenne az út, a busz pedig csak napjában háromszor jár erre. Becca pázsiton heverő disney-s biciklije a legjobb és egyetlen lehetőség. Ha bárki meglátja, ahogy rózsaszín babakosaras biciklin üldözöm az erdőbe tartó buszt, azonnal hívja a gyámhivatalt és a diliházat, ezért a láthatatlanság szupererejéért imádkozom.

Felpattanok a bringára, és tekerni kezdek, anélkül, hogy visszanéznék.

A busz máris messze elhúzott, eltűnik egy kanyarban. Miközben combom lángol a tekeréstől, megtört szívemhez könyörgök, hogy kicsit még bírja ki. Hadd tegyek valami jót – valamit, ami értelmet ad röpke életemnek, mielőtt még utolsó dobbanásával kihúz a névsorból.

Talán mégiscsak jobb szökevény vagyok, mint gondoltam.

KYLE

Én vagyok az a tetű, aki egy hónapja megölte a legjobb barátját és megnyomorította a második legjobb barátját. Ha már itt tartunk, Josh állapotáról csak most értesültem. Egy hete jött ki a kórházból, de egészen máig nem látogattam meg. Én is tudom, mekkora szemétség, de tényleg nem tudtam volna a szemébe nézni. Az anyja az imént közölte velem, hogy soha nem fog járni. Ő még nem is tudja.

Gondolom, ez megmagyarázza, mit keresek ezen a buszon. Ezek után nem mehetek haza.

Sosem mondhatom el az anyámnak, mert ebbe végképp beleroppanna. S persze úgy sem tehetek, mintha nem történt volna semmi, miután elvettem egy életet és tönkretettem egy másikat. Ez nem így működik.

Egy döccenő kibillent a pokoli gondolatmenetből, hogy visszatérjek a valóságba, a rozoga busz leghátsó ülésébe. Vadul zakatol a szívem. Miután ötödször is ellenőrzöm, hogy becsatoltam-e az övem, próbálok ráparancsolni az ujjaimra, hogy ne markolják ilyen görcsösen az ülést.

Kihajolok a folyosóra, hogy lássam, merre tartunk, és a visszapillantóban elkapom a sofőr tekintetét. Az összevont szemöldök alatt fekete szempár cikázik ide-oda, köztem és az út között. Egyedül én utazom a buszon, az arcomon és a karomon éktelenkedő hegek nem segítenek észrevétlennek maradni, de a fickó akkor is visszafoghatná magát.

Lejjebb csúszom az ülésben, és próbálok láthatatlanná válni, ahogy megnézem a mobilomon az időt. Fél hat. Egész pontosan harmincegy nap, tizenkét óra és huszonöt perc telt el, mióta azt a szörnyű balesetet okoztam.

Régen utáltam a matekot, de most abba se bírom hagyni a számolást. Minden eltelt másodperc, perc és óra olyan másodperc, perc és óra, amitől megfosztottam Noah-t – nem beszélve Joshról, aki már soha többé nem áll fel a tolószékből. Bár én lennék a helyében. A rosszullét újra görcsbe rántja a gyomromat, amikor a telefon vibrálni kezd a kezemben.

Jude az, de nem veszem fel. Nem bírok beszélni vele, egyszerűen képtelen vagyok rá. Hülyén hangzik, de mintha azzal elárulnám a régi énem, a régi Kyle-t. Jude az ő barátnője, nem az enyém.

Tennem kell valamit, hogy a gondolataim ne csak egymást kergessék a fejemben, ezért előveszem a vázlatfüzetemet, és rajzolok egy buszon ücsörgő számkivetettet. Ez öt-hat percre leköti az agyam. A rajz talán nem sikerül valami jól, de szinte újra normálisnak érzem magam. Már épp azt kívánnám, arra vágyakoznék, azért imádkoznék, hogy a busz csak menjen, és soha ne álljon meg, amikor a sofőr lefordul az útról, és lelassít. Újabban minden kívánságom fordítva sül el. Majd ne felejtsek el rákeresni a neten az „átokra”, „szemmel verésre” és az „inverz csodalámpára”.

A busz csikorogva fékez az egyik nagy fatábla előtt, ami elirányít abba a parkba, ahol már számtalanszor jártam. A Black Creek Falls. Felkapom a hátizsákom és bedobom a vázlatfüzetet, mielőtt nekiindulok a hosszú folyosónak. A sofőr csak az első ajtót nyitja ki, és még mindig leplezetlenül bámul a tükörben, meg se próbál diszkrétebbnek tűnni. Máris eléri, hogy izzad a tenyerem. Elhaladok mellette. Le sem veszem a szemem a lépcsőkről, de ő láthatóan nem siet az utamra engedni.

– Hé, fiú! Mit keresel itt ilyenkor? Érted jön valaki?

A pillantásommal ezt üzenem: Nem mindegy az neked?

– Ma már nincs több járat. – Összevont szemöldöke szinte egybeér. – Remélem, tudod.

Próbálok átlagosan viselkedni, mintha nem érezném magam betolakodónak a saját testemben.

– Ja, az… Nem, semmi gond, csak találkozom a fiúkkal a csapatból. – Bágyadt mosollyal megemelem a hátizsákom. – Az erdőben alszunk. – Homloksebemre mutatok, és kipréselek magamból egy vigyort, ami a régi Kyle-t idézi. – Tanultunk a leckéből, annyit mondhatok. Többet nem birkózunk a medvékkel, bárhogy szívóznak.

A sofőr arca üres, dermedt és kifejezéstelen, amitől kiráz a hideg. Oké, nem vevő a humoromra, felfogtam. Noah és Josh értékelné a poént. Szakadnánk a röhögéstől. Mindig ezt csináltuk, de ennek vége. Noah soha többé nem nevet. Visszatér a rosszullét, és belemarkol a gyomromba.

Olyan sietősen megyek le a lépcsőn, amennyire bekötözött térdem engedi. Amint lábam a földet érinti, és a távolból meghallom a vízesés moraját, hirtelen olyan tisztán látok, mint soha korábban. Minden értelmet nyer, és felfogom: egy láthatatlan erő azért vezérelt ide, mert eljött a nap, amikor meg kell fizetnem mindenért. Hosszú ideje először érzem, hogy csordultig telik a tüdőm. Egy kis fatáblán ez áll: Vízesés 500 m. Követem a nyilat, és nekivágok a sűrűsödő erdőnek. A motor tovább dohog mögöttem. Talán egy perc is eltelik, mire meghallom a kavicsok csikorgását, ahogy a busz visszafordul a város felé.

Felhúzom bőrdzsekim cipzárját. Túl hideg van egy alabamai tavaszhoz képest, vagy csak én érzem úgy. Felnézek. A fölém tornyosuló fák mintha figyelnének, és rám mutogatnának az ágaikkal. Mintha élveznék, hogy elmúlásom egyedüli szemtanúi lehetnek. A vízesés magához von szupererejével, mintha Magneto lenne. Fura, minden lépéssel egyre eltökéltebbnek érzem magam, de egyre tompábbnak is, mintha valami máris meghalna bennem. Lassan minden kezd a helyére kerülni, mint egy kirakóban, ami csak a legutolsó darabkáját várja, mielőtt felfedné a létező legocsmányabb képet. Zöld fűszálak kémlelnek ki a lehullott levelek közül. Egy élet elkezdődik, egy másik véget ér.

Azokra gondolok, akiket itt hagyok. Ismerem Josht, ő is ugyanezt tenné. Jude majd talál valakit, aki újra megnevetteti – egy jobb srácot, mint én valaha is voltam. A szüleim meg… hát, legalább nem kell mindennap szembesülniük azzal, ahogy a bűntudat beeszi magát minden pórusomba. Tudom, nem értenek majd egyet a döntésemmel, de így nem kell többé az agyturkászhoz hurcolniuk, aki hiába győzköd arról, hogy feleslegesen érzem magam ilyen szarul. Ezzel az erővel arról is győzködhetne, hogy szuperhős vagyok. Csak vesztegeti az idejét. Jogosan érzem magam szarul, mert szar is vagyok. Minden más hazugság.

A lelkem mélyén tudom, hogy jobb lesz nekik nélkülem. Talán még Noah-t is viszontlátom. Talán bocsánatot kérhetek tőle. Ha odaát lát majd, talán meg is bocsát.

MIA

Nem tudom, mióta tekerek, de a lenyugvó nap fénye még átszűrődik a juharfák közt, mikor végre elérem a park bejáratát. Ismerem a helyet. Tavaly ősszel itt piknikeztünk Rothwellékkel. A szociális munkás úgy gondolta, jót fog tenni nekünk valami „családi program”.

Hát, nagyobbat nem is tévedhetett volna. Az ikrek összeverekedtek, Becca eltévedt az erdőben, és miközben mind őt kerestük, pár megátalkodott vaddisznó felfalta az ebédünket. Viszont, miután két teljes órán át kutattam Becca után, úgy ismerem az erdőt, mint a tenyeremet. Nekitámasztom a bringát a táblának, ami a vízesés felé mutat, és amennyire tőlem telik, sietve elindulok. Reszket a lábam az erőfeszítéstől és a szokatlan testmozgástól, de mindenekelőtt: a félelemtől. Forgatom a fejem, de sehol se látom Kyle-t. Fohászkodok a szívemnek, hogy lazítson kicsit, de ki akar törni a bordáim fogságából.

– Kyle! – kiáltozom teli torokból, a létező összes irányba.

Nem felel más, csak a távolban alázúduló víz. Mi van, ha csak azért jött, hogy sétáljon egyet? Ha csak egyedül akar lenni? Vagy medvehagymát szed? A minap Mr. Rothwell is azzal tért haza az erdőből. Mi van, ha míg én itt üvöltözöm utána, mint egy buggyant, holnap reggel az én képemmel lesz tele az újság?

Mikor ideges vagyok, túlagyalom a dolgokat. Néha már abba belefáradok, hogy hallom magam agyalni.

Zihálva haladok tovább, mikor egy sólyom éles visítására felkapom a fejem. Közvetlen fölöttem húz el, mintha figyelmeztetni akarna. Mint valami baljós ómen. Túlságosan is ismerős veszélyérzet árad szét bennem. A futás az egyik olyan dolog, ami szigorúan tilos a számomra – főleg a legutolsó kórházi látogatás óta –, mégsem tudom megállni. Elrebegek egy imát, hogy az új pirulák csodát tegyenek, azután szaladni kezdek, és tovább kiáltozom a nevét.

– Kyle! Kyle! Kyyyyyle!

Úristen, ott van, áthajol a sziklaperemen és a robajló vizet nézi, csak egyik kezével kapaszkodik az ingatag kerítésbe. Ne, ne, kérlek, ne tedd. Zihálva megtorpanok, és annyi levegőt szívok a tüdőmbe, amennyi csak belefér. Felsikoltok – Nee! –, de mintha meg se hallana.

Úristen. Továbbrohanok, de nem fogok időben odaérni, már ha egyáltalán. Drasztikusabb lépésre van szükség, ezért megállok, és nagy levegőt veszek. Rimánkodom a szélnek, a fáknak, az egész erdőnek, hogy repítse el hozzá a hangomat, azután csak sikítok, ahogy még soha életemben – ahogy ember nem sikított még ezen a földön.

KYLE

Azt mondják, az idő begyógyít minden sebet, de azt nem mondják, mi van akkor, ha az idő egyszerűen megáll. Ha minden pillanat órákra nyúlik, és minden óra egy örökkévalóság.

Lenézek. Harminc méterrel a tornacipőm orra alatt a víz olyan erővel zúdul a sziklákra, mintha porrá akarná zúzni. Fülsiketítő robaja ütközik kavargó gondolataimmal. Reszketek, és nem a hidegtől. Már azt se tudom, melyik kilátás rémít jobban: hogy én is porrá zúzódom, vagy hogy életben maradok.

Szédítő sebességgel örvénylenek a gondolataim. Némelyik rám ripakodik, hogy tegyem már meg, eresszem el a kerítést. Mások szidalmaznak és minden gyávának elmondanak, vagy azzal ostoroznak, hogy fizetnem kell azért, amit tettem. A kezem nem hallgat egyikre sem, mert a szorításom nem lazul a fémrácson.

Az általam okozott pusztulásra gondolok: Noah a föld alatt, Josh tolószékben, a szüleik és az enyémek a teljes összeomlás szélén… Azokra gondolok, akiknek soha többé nem nézhetek a szemébe, és a kezem lassan kezd elernyedni.

Először a kisujjam. Ha van Isten, a bocsánatáért esengek. A gyűrűs ujjam. Várjunk csak, miket beszélek? Ha van Isten, inkább mondjon le. A teremtés láthatóan nem az erőssége. Elég megnézni ezt a világot.

Jön a középső ujjam. Hallom, hogyan vacognak a fogaim.

Már csak annyi kell, hogy leválasszam a hüvelykem és a mutatóujjam. Azután vége.

Előrébb csúsztatom a lábam, készen arra, hogy megadjam magam a gravitációnak.

– Segítség!

Az elkínzott sikoly eggyé válik a lezúduló víz robajával. Én sikoltozom? Tekintetem a lábamnál kavargó mélységre szegezem. Azután újra meghallom.

– Segítség, segítség!

A világ kirángat a transzból és visszatérít a valóságba – egy dübörgő vízesés peremére, ami felett két ujjal kapaszkodom. Mi az ördögöt csinálok? Kezem megfeszül a kerítésen. Addig hátrálok, amíg a fémrács a hátamnak feszül, azután kutatni kezdem a hang forrását.

A távolban, két fa között egy lány ájultan a földre omlik. Átpattanok a kerítésen, és rohanok, amennyire csak reszkető lábam engedi.

Ahogy a kis tisztáshoz közelítek, újra meglátom: keresztbe tett karral és felhúzott térddel fekszik a földön. Velem egykorú lehet, talán kicsit fiatalabb. Letérdelek mellé. Selymes fényű, gesztenyebarna haja félig elrejti az arcát. Olyan törékenynek tűnik.

– Hé – suttogom, mintha egy erősebb hangtól szilánkokra robbanna.

Nem reagál. Félresimítom a haját, és látom, hogy még lélegzik. Kis függőt visel a nyakában, és olyan halvány a bőre, mintha nem is e világi lény lenne. Finomak a vonásai. Mindene finom, légies, törékeny. Ha kicsit hegyesebb lenne a füle, elmenne Arwennek, a tündehercegnőnek.

– Hé, hé – suttogok tovább. – Hallod, amit mondok?

Nem merem megérinteni. Csak félresöpröm egy hajfürtjét, ami fátyolként hullik a homlokába. Hirtelen levegő után kap, és megfeszül a fájdalomtól. A szempillái megrebbennek, és lassan felemelkednek, de mintha még valahol máshol járna. Tétován néz körbe, azután keresztül rajtam, mintha nem érzékelné a jelenlétem.

– Hé – suttogok még mindig. – Jól vagy?

Hirtelen felpattan a szeme, és találkozik a tekintetünk. Zavartnak tűnik, kicsit ijedtnek is.

– Nyugi, minden rendben. Csak elájultál. Már jobban vagy?

A tünde bólint.

– Oké, fel tudsz állni?

Feltornássza magát az egyik könyökére, azután sikertelen kísérletet tesz rá, hogy felálljon.

– Várj, hadd segítsek. – Nyaka alá csúsztatom a kezem, és óvatosan emelni kezdem. Kerüli a tekintetemet. A földre támasztja egyik kezét, lesüti a szemét, azután egyetlen ruganyos mozdulattal felpattan. Elhátrál, vadul verdes a karjával és sikítozik, mint egy eszelős.

– Szedd le, kérlek, szedd le!

Kell egy kis idő, mire megértem, mi a baja. Apró gyík surran végig a karján, szerintem nála is rémültebb. Szegény, alig győz leugrani róla, és elinalni.

A lány egy pillanatra elhallgat, amíg összeszedi magát.

– Bocs, amúgy nem szoktam ilyen hisztis lenni – hadarja –, de kis koromban egy gyík bemászott az ágyamba, ami talán nem nagy cucc, de hidd el, ötévesen traumatikus élmény, és akkor még nem beszéltem arról… – Várjunk, hogyan képes valaki ennyit beszélni egyetlen levegővel? A szívéhez kapja a kezét, mintha fájdalom nyilallna belé. – Nem érzem magam valami jól, s miután nem úgy tűnik, hogy sokan járnának errefelé, nincs más választásom, téged kell megkérjelek arra, hogy vigyél haza.

Mi ütött belé? Valami nem stimmel.

– Elég gyorsan összekaptad magad, nem gondolod? – jegyzem meg.

– Tökéletesen igazad van, talán ezért is szédelgek ennyire.

– Mások nem szoktak így sikoltozni, mikor készülnek elájulni…

– Nem?

– Nem.

– Hát jó, akkor… epilepsziás vagyok.

Hihetetlen, hogy menet közben találja ki a dolgokat. Mérföldekről kiszúrni. Nem is hagyja abba.

– Mindig tudom előre, mikor fogok elájulni, és előre megrémülök tőle, ezért kezdek sikoltozni. Képzeld csak el, ha nem találsz meg, itt fekhetnék egész éjjel. Persze csak akkor, ha előtte fel nem fal valami kóbor vadállat. A bejáratnál láttam egy táblát, ami szerint vannak itt prérifarkasok, hiúzok, farkasok, sőt még aligátorok is.

A nagymamám mindig azt mondja, ha nem tudsz jót mondani, inkább meg se szólalj, ezért csak nézek rá fagyos tekintettel.

– Hidd el, nem kérnélek erre, ha lenne bármi más megoldás. Amúgy nem is ismerlek, simán lehetsz sorozatgyilkos, vagy ilyesmi, de egyedül tutira nem jutok haza a bringámon.

Ha Pinokkiónak hívnák, már felnyársalt volna az orrával.

– Miért nem hívod az őseidet? – kérdezem nyugodtabb hangon, mint ahogy érzem magam.

– Nem lehet. Iszonyú csórók, még telefonjuk sincs.

Még senkit nem láttam ilyen gyatrán hazudni, habár ez a kifordított dzseki és kabát mintha pont az Üdvhadseregtől lenne. Azt sem hiszem, hogy a tornacipőből kikandikáló zokni lenne az új divat.

– Hívom a mentőket – ajánlom fel. – Majd ők hazavisznek.

– Kérlek, csak azt ne! – Teljesen elborzad. – Iszonyú pénzbe kerül.

Hallgatok.

– Kérlek, csak a város határáig kísérj el. Ott majd megkérek valaki mást, hogy segítsen.

Most komolyan, mi a frászt akar tőlem? Kezdem azt hinni, hogy ő a Noccalula-vízesés fantomja.

Kuncog.

– Tényleg úgy nézek ki, mint egy kísértet?

Basszus, vagy belelát a fejembe, vagy hangosan gondolkodom.

Elkapom a pillantását, ahogy a vízesésre sandít, és rádöbbenek, hogy a hely, ahol „elájult”, az egyetlen olyan pont, ahonnét látni a vízesést. Pontosabban: az egyetlen pont, ahonnét látni azt a helyet, ahol egy perce én álltam. Látja, hogy látom, és az ajkába harap.

Elegem van. Elismerem, gazdag a képzelete, és biztos a lehető legjobbat akarja, de ettől még rohadtul nem vágyom társaságra.

– Tégy magadnak egy szívességet – mordulok fel. – Menj haza.

– Nem.

– Ahogy gondolod. – Visszaindulok a vízesés felé. – Csinálj, amit akarsz, nem érdekel, csak felejtsd el, hogy a világon vagyok, oké?

Egyedül kell lennem. Továbbra sem tudom, mit csináljak vagy hová menjek, de szó sem lehet arról, hogy visszatérjek a városba. Nem akarok mást, csak hallgatni a gondolataimat. Ehhez képes azt hallgatom, ahogy utánam csörtet.

– Várj már egy kicsit.

Kezd komolyan felbosszantani.

– Törődj a magad dolgával.

– Te vagy a dolgom, hát nem érted? Ha hagyom, hogy megtedd, amit szerintem tenni akarsz… Soha nem bocsátanám meg magamnak.

– Csak menj haza.

Továbbcsörtetek. Jóval magasabb vagyok nála, nem esik nehezemre távol tartani. Már azt hiszem, sikerült megszabadulnom tőle, mikor futva megkerül, szembefordul velem, és tovább hadar, miközben hátrafelé lépked:

– Figyelmeztetlek, ha te ugrasz, én is. Akkor aztán furdalhat a lelkiismeret a hét árva kistestvérem és szegény szüleim miatt.

Ez övön aluli.

– Kopj le – csattanok fel dühösen, és ezúttal gonoszan. – És vidd a gyógyszereidet is!

Félretolom az utamból, hogy továbbmenjek. A vízesés már csak néhány méter. A gyűrűlidérccé vált tündehercegnő megfordul, és egyenesen felé tart.

Annyira megdöbbenek, hogy földbe gyökerezik a lábam, és csak nézem.

MIA

Úristen, mit művelek? Egy este többet futok, mint egész eddigi életemben. Mire elérem a kerítést, ami elválasztja az erdőt a vízesés életveszélyes szakadékától, már komoly gondjaim vannak a légzéssel, mintha két, lapátnyi kéz préselné össze a tüdőmet. Visszanézek. Kyle még ott ácsorog, pontosan azon a helyen, ahol hagytam. Szikrázó szeméből ítélve kész kivárni, ki nevet a végén. Ha mégis az ugrás mellett döntene, csak néhány másodpercbe telik elérnie a sziklaperemet. Oké, most már muszáj lesz megcsinálnom, máskülönben nem vesz komolyan, ezért átmászom a kerítésen, nekitámaszkodom és megmarkolom.

Meg kell hagyni, idefentről a látvány szó szerint lélegzetelállító. A víz különböző magasságokból zúdul alá, hogy éppen alattam váljon egyetlen áthatolhatatlan vízfüggönnyé. Keskeny a sziklaperem a talpam alatt, az én ízlésemnek túlságosan is. Elég egy lépés, hogy alázuhanjak a mélységbe.

Csak egy tizedmásodpercre sandítok a hátam mögé, de így is olvasok az arcáról. Hátborzongató ürességet látok a tekintetében, mintha ez lenne az egyetlen kiút. (Hányszor láttam már ugyanezt a kórházban, amikor közölték a szülőkkel, hogy a gyermekük soha többé nem ébred fel…)

Dacos pillantást vetek rá, és próbálom leplezni, mennyire reszket a térdem.

– Maradj ott! – kiáltok, hogy a hangom belevesszen a vízesés robajába.

Kyle megrázza a fejét, erősen összeráncolja a homlokát, és elindul felém.

– Ne gyere tovább! Még egy lépés, és esküszöm, levetem magam! – Minden erőmet beleadom a kiáltásba.

Ekkor történik, hogy a talaj hirtelen megbillen. A nagy kerek szikla, amin állok, kezd kifordulni a helyéből. Mielőtt félreugorhatnék, eltűnik lábam alól a talaj, hogy engem is magával ragadjon a mélybe.

– Ááá!

Ujjaim beleakaszkodnak a rácsba, de a zuhanástól oldalra fordulok, és a jobb kezem lecsúszik. Fél kézzel kapaszkodom.

– Segítség! – sikoltok torkom szakadtából, de még én sem hallom a hangom a víz robajától. Hol lehet Kyle? Nem látok mást, csak a vizet és a sziklákat alattam. Tüdőm újra azzal fenyeget, hogy bemondja az unalmast, ezért behunyom a szemem, és imádkozom.

Fülsiketítő üvöltés szakad fel a mélységből, miközben anyámra gondolok, akit soha nem ismerhetek meg, és Beccára, aki nem fogja érteni. Már épp könnyekben törnék ki, mikor egy kéz megragad, és érzem, hogy emelkedni kezdek. Felpattan a szemem. Kyle tekintetében rettegés és zavar, de közben annyi elevenség is, hogy szinte fáj.

– Add a másik karod! – ripakodik rám.

Megkapaszkodom benne a szabad kezemmel, ő pedig kiemel, és letesz a szilárd talajra.

– Gyere – nyújtja a kezét. – Tűnjünk el innét.

Felrángat és átterel a kerítés biztonságos oldalára, ahol aztán földre rogyok, és levegő után kapkodom.

Kyle leomlik mellém a talajra. Egyszerre nevetek és sírok. Ő csak hangosan zihál.

Felé fordulok, ahogy szabályosabbá válik a légzésem és lassul a szívverésem (hála a varázspirulának). Ködös a tekintete és reszket az álla. Segíteni szeretnék neki, beszélni vele Noah-ról, a történtekről és arról, hogy az élet nem könnyed séta a parkban, de azért vannak szép pillanatai, és sokan szívesen lennének a helyében, mert neki legalább vannak szülei, akik törődnek a sorsával. Elmondanám neki mindezt, de az iménti mutatványom után nem hinném, hogy szívesen megnyílna nekem.

Felül a földön, és dörzsölgetni kezdi a térdét. Nem szól, csak a fejét ingatja, és a távolba bámul.

Odakuporodom, és felhúzom a térdem. A körülményeket tekintve talán mégsem lenne bölcs dolog felhozni Noah-t, ezért előveszem a létező legmegnyugtatóbb hangomat:

– Akarsz róla beszélni? – kérdezek rá.

Szürkéskék szeme a Tennessee folyóra emlékeztet egy viharos napon, mikor készül áttörni a gátakat.

– Oké, megértem, hogy nem akarsz szóba állni velem, de így tényleg nem hagysz más választást. Mostantól rajtad kell tartanom a szemem.

Láthatóan megfeszül az álla, de inkább legyen dühös, mint depressziós.

– Oké, majd szólj, ha meggondolnád magad…

– Rohadtul idegesítő vagy, tudod? – mordul rám. Fáj, kár is lenne tagadni. Egy futó pillanatra belém villan, hogy anyámnak is ezért lett elege belőlem.

Feláll, és úgy néz le rám, mint egy kis korcsra, aki a bokáját harapdálja.

– Mi a francot akarsz tőlem?

Sok dolog jut eszembe – némelyikbe bele is pirulok –, mégsem válaszolok azonnal. Inkább felállok, és kicsit húzom az időt. Ő kétségbeesett, de én is kétségbeesett vagyok, hogy találjak valami megoldást, amibe nem hal bele. Hirtelen belém villan a létező legvadabb és legkreatívabb ötlet.

– Van útleveled?

– Mi?

Atyám, nem is hiszem el, hogy ezt mondom!

– Azt kérdezted, mit akarok tőled, és mostanáig eszembe sem jutott, hogy bármit akarnék, de ha már kérded, elutazhatnál velem Spanyolországba tíz napra.

– Mi?

– Úgy volt, hogy egy barátom kísér el, de valami közbejött, szóval…

– Várj egy kicsit. Nem is ismersz, mégis azt akarod, hogy keljek át veled az óceánon?

– Nem az, hogy akarom, de van más választásom?

– Ja, például törődhetnél a saját dolgoddal.

– Hé, talán annak tűnik, de ez nem teljesen önzetlen ajánlat. Mint mondtam, egy barátom kísért volna el, de ő visszatáncolt, szóval tényleg szükségem van valakire, akinek van néhány fölös napja.

– Nem vagy ép.

– Az lehet, de te mit tennél a helyemben? Tegyük fel, hogy két nap múlva indulna a géped, és egy szót se szólnál a szüleimnek, nehogy betegre aggódják magukat. Elmennél abban a tudatban, hogy bármikor újra megpróbálhatom?

– Mit próbálhatnál meg? – Reszkető hangja arról árulkodik, hogy nem igazán megy neki a kamuzás. – Nem tudom, milyen álomvilágban élsz, de…

– Tudok a balesetedről, Kyle. – Félbeszakítom, mielőtt Pinokkió orra nőne. – Láttalak a lapokban.

Összeszorul a torka, és fellángol szemében a harag.

– Nem tudsz te szart se!

– Oké, bárhogy igyekszem, nem tudom elképzelni, min mehetsz keresztül, de azt tudom, hogy nincs jogod elvenni az életed, hogy ezzel összetörd a mamádat, a papádat és mindenkit, aki csak szeret. Egyszerűen nincs jogod. Szemétség lenne tőled.

Kyle nem moccan. Úgy csillog a szeme, mintha onnét akarna előtörni a következő vízesés. Bármit megadnék azért, hogy segítsek rajta.

– Legalább gondold meg. Egy fityingedbe se kerülne. Ha utána is ki akarsz nyiffanni, én nem állok az utadba. Megállapodtunk?

– Felejtsd el.

– Értem. Aludnod kell rá egyet. Csak rajta.

– Nem.

– Ja, és ha még nem mondtam volna: amíg el nem döntöd a dolgot, rajtad tartom a szemem. Bocs. Amúgy a nevem Mia.

Felé nyújtom a kezem, de ahelyett, hogy megrázná, csak sarkon fordul, és elviharzik. Ezúttal legalább nem a vízesés felé.

Ugrálni tudnék örömömben, de csak követem, miközben hálaimát rebegek, amiért még mindig ver a szívem.

Ez egy jó nap.

KYLE

Már vagy egy órája kutyagolok, azóta nem tudom lerázni ezt a Mia nevű kullancsot. Legalább van benne annyi, hogy nem jártatja a száját. Ez is valami. Útközben néhányszor kedvem lenne belecsípni a karomba, hátha ez is csak olyan rémálom, amilyenek a baleset óta gyötörnek. Még az is eszembe jut, hogy a csaj valami trükkös földönkívüli (ez van, ha valakinek az apja fekete öves X-akták-rajongó). Talán egyedül csak én látom – bár ez az elméletem megdől, mikor az egyik furgonból rádudálnak. Nem is csoda. A kifordított dzsekijével és a rózsaszín bababringájával nem nagyon olvad bele a környezetbe.

Nem tudom, mennyi lehet az idő – lemerült a telóm –, de a nap épp akkor nyugszik le, mikor elérem a városközpontot, szóval nem sokkal lehet több hétnél. Rendesen fáj a térdem, de ha nem sietek, a szüleim aggódni kezdenek, szóval ideje rákapcsolni. A szüleim. Pangó bűntudat emlékeztet rá, milyen közel kerültek ahhoz, hogy értesüljenek az egyetlen fiúk haláláról. Mit gondoltam? Élőként is teher vagyok nekik, de holtan? Bele se merek gondolni. A gyomromat szorongató satu még összébb szorul. Nem dobhatom el a saját életem, de milyen jogon tartom meg azok után, amit másokéval tettem?

Oldalra sandítok. Mia tényleg levakarhatatlan, ott kullog a szemközti járdán. Már csak tolja a bringáját. Ha visszagondolok arra, amit a vízesésnél mondott, újra megfeszül az állkapcsom. Lehozták a képem az újságokban? Akkor tényleg nincs hová rejtőzni. És komolyan gondolhatta azt az utazást? Meg hogy nem szól a szüleimnek? Nem tudhatom biztosra. Csak azt tudom, hogy meg kell szabadulnom tőle. Ha az egész tavaszi szünetre bezárkózom a szobámba, talán feladja, és keres valaki mást, akit megmenthet… Bár nem olyan típusnak tűnik, aki elsőre bedobja a törölközőt. Inkább olyan típusnak, aki képes sátrat verni a házunk előtt, vagy még rosszabb.

Míg azon agyalok, hogyan rázhatnám le a leghatékonyabban, elérem a tornácunkat. Megfordulok, és vetek rá egy zord pillantást. Ő is megáll, komoly tekintettel méreget. Kimerültnek tűnik. Egy pillanatra szinte megsajnálom, de akkor sem engedhetem közelebb magamhoz.

Az ajtóhoz vezető utolsó pár méteren végig figyelem. Ott áll a szemközti járdán, némán, mozdulatlanul, rám meresztett szemmel. Előveszem a hátizsákomból a kulcsot, és gyorsan a zárba csúsztatom, mintha bármelyik pillanatban mellém teleportálhatná magát. Zsibong az agyam az érzelmi megterheléstől (és a túl sok misztikus tévésorozattól).

Miután becsukom az ajtót, nekitámasztom a hátam. Egy pillanatig elidőzöm a sötét előtérben, és meredten nézem a szobámhoz vezető keskeny lépcsősort. Balra a konyha, szemben vele a fánk formájú tükör, körötte a szétsugárzó fénysugarakkal. A papám szerint giccses, leginkább falra kent tükörtojásra emlékeztet, de a mamám meggyőzte róla, hogy valamilyen gyógyító energiát áraszt.

A meghitt melegben frissen sült süti és valami csirkés étel, talán fajita illatát érzem. Egy olyan otthon illatait, amit sikerült romba döntenem.

– Kyle, szívem! – kiált ki mamám a konyhából. Olyan megtört a hangja, hallani is alig bírom. – Te vagy az?

Tudja, hogy én vagyok; ki más lenne? A maga módján így tudatja: Összetörted a szívemet azzal, amit csináltál, de még jobban fáj, hogy ilyen távoli és elérhetetlen lettél. Hallom a serpenyők csörömpölését, a kinyíló és becsukódó hűtőajtót. Lábam követné a hangokat, de nem biztos, hogy engedem neki. Nem érdemlem meg.

– Kyle? – Apám kitárja az ajtót, és szélesen elmosolyodik.

A konyhából kiáradó fény elűzi a menedéket adó sötétet.

– Szia. – Igyekszem legalább normálisnak tűnni. Futólag megölelem apát, mielőtt belépek a konyhába.

Anyám, aki mellesleg utál sütni-főzni, egy egész tortát vesz ki a sütőből. Persze áfonyásat, a kedvencem. Gyors puszit nyomok az arcára, de kerülöm a tekintetét.

– Milyen napod volt? – Ő is megpróbál hétköznapinak tűnni, ahogy a pultra helyezi a tortát.

Érzem, ahogy összeforrnak az ajkaim, így csak megvonom a vállam.

Apa incselkedve az orrom alá tolja a fajitát, majd vigyorogva vissza is rántja.

– Adnék belőle egy harapást, ha nem volna ilyen átkozottul finom…

Sikerül kipréselnem magamból egy mosolyt. Istenem, mennyire rühellem, amikor próbálnak jobb kedvre deríteni, és úgy tenni, mintha minden rendben lenne, miközben semmi sincs. Tudom, hogy miattam törik magukat, az én bűntudatomon próbálnak enyhíteni, de ettől csak még vacakabbul érzem magam. Tudom, hogy csak púp vagyok a hátukon. Mindegy, mennyit színlelnek, attól még ők is vacakul érzik magukat a bőrükben. Apa fordítva hordja a pólóját, és akkora karikák vannak a szeme alatt, mint a Szaturnusz gyűrűi. A baleset óta eltelt harmincegy napban anya annyit fogyott, hogy leesik róla a farmerja. Ma reggel láttam, ahogy bedobott egy olyan kétszínű kapszulát, mint a nagyi halálakor, amikor két hónapig dolgozni se ment a depressziója miatt.

– Hogy ment Joshsal? – kérdi most, míg apám feltálalja vacsorára a fajitát. – Jobban van?

Megdermedek. Én idióta. Számíthattam volna a kérdésre. Felvont szemöldökkel várnak valami választ, amitől egy kicsit jobban érezhetik magukat. Ehhez képest meséljem el, hogy Josh már soha nem áll fel a kerekesszékből?

– Megvan – hazudok. – Jobban néz ki.

Nem veszik be. Apám indul, hogy közelebb húzzon pár széket, azután elfoglalja az egyiket.

– Akarsz róla beszélni, Kyle?

Bármit megadnék, ha mi hárman újra tudnánk beszélni, mint azelőtt, de csak megrázom a fejem.

– Már ettem Joshnál – hazudok folyékonyan. Miért forgassam bennük a kést? – Szóval…

– Nem vagy éhes – fejezi be anyám fájdalmas hangon. – Ja, erre magunktól is rájöttünk.

Apa megfogja a kezét. Anya nagy levegőt vesz, összeszedi magát, azután mindketten felém fordulnak. Mosolyogni próbálnak, de a szemükből ezt olvasom ki: Együtt érzünk veled, Kyle, és beleszakad a szívünk, hogy ilyennek látunk. Tényleg nem tudjuk, mit tehetnénk még, kérlek, segíts. Csak azt nem értik, hogy ehhez már túl késő. Már senki nem segíthet rajtam, mert senki sem változtathat azon a tényen, hogy rohadtul kinyírtam a barátomat. Gyorsan elfordulok. Még csak az hiányzik, hogy sírva fakadjak előttük, mint egy kis pisis.

– Nem töltenél velünk egy kis időt? – szól utánam a papám.

– Le kell zuhanyoznom. – Megköszörülöm a torkom, hogy leplezzem az elcsukló hangomat. – Az éjjel nem aludtam valami jól és…

– De szívem… – tiltakozna anya, de apa közbevág:

– Menj csak, fiam, ne is törődj vele, majd félreteszünk neked egy kis fajitát, oké?

Anélkül bólintok, hogy visszafordulnék. Ahogy kilépek az előtérbe, képmásom visszanéz rám a kerek tükörből, és kis híján összeomlok. Mielőtt becsukódna mögöttem az ajtó, még látom anya tükörképét, ahogy eggyé válik apáéval, és a vállába temeti arcát. Apa magához öleli, és a haját csókolgatja. Azután bezárul az ajtó, én meg ott állok a félhomályban, szemben a szörnyű alakkal, akit kis híján kinyírtam. Anya zokogása fojtottan visszhangzik a konyhában, ahogy felszaladok a lépcsőn, be a szobámba. Csak ledobom hátizsákom az ágyra, pedig legszívesebben összetörnék valamit, szétszaggatnék mindent. Teli torokból üvölteném, hogy ez elviselhetetlen, de csak beleharapok a párnámba, és belefojtom minden fájdalmamat.

Muszáj csinálnom valamit azon túl, hogy ostorozom magam. Felkapom a vázlatfüzetemet, ledobom magam az ágyra és próbálom kitalálni, mit vessek a papírra, de mindig ugyanazokat a képeket látom: Noah üres tekintetét, Josh véres arcát, a kanyarban összeütköző autókat, az elgörbült fémet, a szilánkokra tört üveget… Elég. Elszakítom magam a borzalmaktól, és hirtelen azt veszem észre, hogy azt a kis a tündehercegnőt, vagy inkább gyűrűlidércet képzelem el. Azt már nem! Nem hagyom, hogy gondolatban is kövessen, de a vízesés… azt lerajzolhatom. Ha akarom, lerajzolhatom az egész nyavalyás erdőt, mert semmi esélyem arra, hogy végre pihenjek kicsit. A baleset óta alig alszom, pedig mindent kipróbáltam – bárányt számoltam, visszafelé számoltam, még altatókat is hallgattam, de semmi. Úgy látszik, a hozzám hasonlók számára az alvás nem jog, hanem kiváltság. Ráadásul kockázatos. Valahányszor elszenderednék, és leragadna a szemem, máris érzem az ólálkodó rémálmokat, ahogy fogást keresnek rajtam. Így hát felkészülök az újabb álmatlan éjszakára.

MIA

Mire visszatérek Rothwellék házába, lassan vége a vacsorának. Beköszönök a nappaliba, de a tévé már rabul ejtette őket. A tervem láthatóan bevált; nem gyanítanak semmit. Fájdalom lüktet a mellkasomban és egész testem nyugalomért eseng, de ha nem eszem valamit, itt helyben elvágódom. Miután szóba sem jöhet, hogy a konyhában egyek (próbáltam), csatlakozom hozzájuk az étkezőasztalnál. Becca az emeleten van, üres a tányérja, míg az ikrek a heti indulatkezelési terápiájukon vannak. Míg befalok némi csökkentett zsírtartalmú és nátriummentes sajtos makarónit a háttérben Sean Hannity monoton hangjával, végig Kyle körül kavarognak a gondolataim. Mit csinálhat éppen? Vacsorázik? Az őseivel beszélget vagy tévét néz a szobájában? Remélem, nem csinál semmi hülyeséget, mielőtt meggyőzném arról, hogy tartson velem Spanyolországba.