FEJŐS ÉVA

Szilveszter
NEW YORKBAN

Copyright © Fejős Éva, 2023

© Erawan Könyvkiadó, 2023

Fejős Éva elérhetőségei:

www.facebook.com/fejoseva1

Instagram: @fejoseva

E-mail: fejoseva@fejoseva.com

Kiadó, webshop: https://erawan.hu

Szerkesztette: Münz András

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Tördelte és a borítótervet készítette: Müller Péter

Borítókép: Freepik.com

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-63-8

2022. NOVEMBER

BUDAPEST

– Majd én bemegyek – mondom, hosszas csend után.

Mindenkinek van valami alibije, hogy ne tegye. A karácsony a családé, a gyerekeké, a menyasszonyé, meg a tököm tudja, kiké, a lényeg, hogy itt vagyok én, az egyedülálló, közel harmincéves kollégájuk, aki nélkül nemigen működne a cég, de nem hiszem, hogy erre emlékeztetném őket valaha is.

Amit tettek, megtették, és én ezért köszönettel tartozom nekik, még ha anyám másképp gondolja is.

– Ez az, Martin! – áll fel a főnök, felmutatja a hüvelykujját, és már a telefonján basztatgatja az offshore cégeinek ügyvédeit, vagy csak a nőket nézegeti, akik az amcsi cégnél dolgoznak neki, és igen sokszor ruhátlanul tartózkodnak a stúdióban. Mindent a szemnek, semmit a kéznek, van egy ilyen belső szlogenünk.

Anyám minden egyes nap ír egy sms-t, a következő szövegek variációival:

Fel kell mondanod annál a disznónál!

Csodálkozom, hogy még nem csaptad be magad mögött az ajtót! Te nem így bánsz a nőkkel!

A kedvemért rúgd már le a tökét annak a szemétládának!

Könyörgök, mérgezd meg a kávéját a hímsovinisztának, aztán szállj fel egy repülőre és vissza se nézz!

Hát ő az én anyám, mit tegyek, szeretem, még ha időnként ennyire ciki is. Elég korán megszült engem, szóval néha a csajomnak nézik, ami csak húszévesen volt gáz, ma már röhögünk rajta.

Akkor persze nem röhögök, amikor az ötödik típusú sms-sel indít reggel:

Nem hiszem el, hogy az a kiscsaj elvitte a szíved. Menj, mondj fel ma a tetű főnöködnél!

Az a kiscsaj mellesleg nem kiscsaj, és nem vitte el a szívem. Vagyis, a franc tudja, ma már egyre kevesebbet gondolok rá. Azt hiszem.

– Martin, a céges karácsonyi bulin szívesen zenélsz, igaz? – fordul vissza az ajtóból a főnök, és ahogy bal keze hüvelyk- és mutatóujját amolyan „zsésen” összedörzsöli – hiszen a jobban a telefonját tartja –, kivillan a Boss öltöny ujja alól az arany Hublot a csuklóján.

– Hát – vonom meg a vállam, ami azt jelenti, hogy „nem tudom”, esetleg azt, hogy „egy frászt”, vagy talán azt, hogy „örömmel”. Szóval eléggé felkavar a gondolat. Holott már rohadtul nem vagyok az a tinédzser srác, akinek megszalad a pulzusa egy ilyen kérdéstől.

De hát annyi minden történt az elmúlt években, hogy amikor kapok egy ilyen kérdést itt, Budapesten, akkor rögtön egy New York-i kép villan elém, meg egy csomó lehetőség, amivel nem éltem.

– Na, nem ingyen kérem.

Tudom, tudom, anyám első vagy harmadik tanácsát kellene most megfogadnom.

Ehelyett kinézek a budapesti télbe az irodaépület óriási panorámaablakán, ráébredek, hogy szállingózik a hó a belvárosban, és ez a mostani lehetne életem harmadik legszuperebb karácsonya, ha be tudom fogni a pofám akkor, amikor nem tudtam befogni a pofám.

– Oké – nézek vissza rá, és pont leszarom, hogy győzedelmes mosollyal az arcán vonul ki a tárgyalóból.

Hazafelé beugrom a patikába.

Annyira szánalmas, amit most teszek.

De hamarosan betöltöm a harmincat (harmincat!), és rohadtul tudnom kell, hogy van-e még értelme a hátralévő negyven-ötven és a többi évnek.

Vagy zárjam le most az egészet.

Nem tudom, örüljek-e annak, hogy mostanában a receptek fent vannak a felhőben. Igaz, a munkám miatt örülnöm kell neki, végre talán kifelé tartunk az őskorból, de ebben sem vagyok biztos.

Viszont, mennyivel egyszerűbb lenne, ha egy darab papír lenne a kezemben. Simán mondhatnám, hogy nem is nekem kell a cucc, én csak kiváltom a nagyfaternek, persze.

Mondjuk a nagyfater szerintem kiválóan elvan nélküle. Az apám is, csak ő másképp. Neki a szex szerintem az élete. A zene mellett. Bár a franc tudja, használ-e ilyesmit, amire én készülök.

Ha normális lettem volna az elmúlt pár évben, most ezt is tudhatnám. A normalitás szubjektív, de most nincs időm ezen gondolkozni, mert soron következem.

A nőhöz kerülök. Ez jó hír, mert a pasi úgy néz ki, mint George Clooney, az a jóképűen öregedő típus az őszülő hajával, aki nekem nyálas, a csajok meg korosztálytól függetlenül odáig vannak érte. A nő szigorú szemmel nézegeti a TAJ-kártyámat, aztán még a személyimet is elkéri. Komolyan nem tudom, hol a francban vannak a személyiségi jogaim ilyenkor?! Miért kell egy patikusnak is megtudnia, hogy pontosan ki is az, akinek harmincévesen péniszgondjai vannak?!

Martin White a nevem – ma már.

Nem így születtem, eredetileg az anyám családnevét viseltem, és tizenéves koromig gőzöm sem volt róla – elképzelni sem mertem volna –, hogy az apám egy világhírű amerikai rocksztár, Wayne Sunny White. Innentől megvan az is, hogy miért szólnak a fejemben gyakran ilyen-olyan dallamok, többnyire azok, amiket még sehol sem hallottam.

Tizenkét éve ismertem meg apámat. Az volt életem legjobb karácsonya. Apám tényleg az APÁM lett, és ezzel szerintem mindent elmondtam.

Rengeteget köszönhetek neki, és ha nem baszok el mindent – nem is olyan nagyon régen –, akkor ma nem egy amerikás magyar playboy vezető informatikusa vagyok egy olyan cégben, aminek a tulajdonosai különböző offshore cégek, és a bevételek nagy része nők testének mutogatásából származik, szóval anyámnak igaza van, jobb lett volna, ha apám útján megyek tovább. Talán nem a szexőrült úton indultam volna el – bár végül is azt se bánnám –, hanem a zenein.

De az életem megváltozott. Tizenkét éve még azt hittem, egyenes út vezet a színpadra, és talán nem csak a magyar színpadokra.

Kétszer szerepeltem a Rolling Stone magazinban, egyszer apámmal és a bátyámmal, egyszer pedig egyedül, ami nagy szó.

Mindegy, a nagy zenei korszakommal, azt hiszem, leszámoltam.

Ahogy Virág eltűnt, úgy tűnt el a zene is az életemből.

És most indulok, hogy kipróbáljam ezt a gyógyszert egy olyan lánnyal, aki nem a Virág, és akivel, ha egyszer is sikerül, akkor ledobtam az átkot magamról, legalábbis most már tényleg nagyon remélem.

HÁROM HÓNAPPAL KORÁBBAN

NEW YORK

– Ez most már tényleg így marad? – mered a plafonra, aztán vissza a bekötözött térdére. Behúzná még az álom, de nem hagyhatja. A jó hír, hogy felébredt. A rossz, hogy egy kórházi szobában tartózkodik. Egy Wayne Sunny White soha, de soha nem végezné kórházban!

Azonban most pontosan ez a helyzet. Egy New York-i magánkórház egyszemélyes szobájában fekszik, és van ideje elmélkedni a mögötte lévő nyolcvanegy évről. Oké, az kerekítve nyolcvan, de ez mégis talán túl sok, annak ismeretében, hogy milyen dolgok várnának rá hónapokkal, esetleg csak hetekkel később – hát nem is tudja, mire számítson. Arra-e, hogy itt végzi be, vagy arra, hogy pár hét múlva kisétál a kórház kapuján.

Ebben a pillanatban talán az előbbire lát nagyobb esélyt.

De persze nem lenne WSW, aki egy csomó mindenen keresztülment, ha feladná.

Nyílik az ajtó.

Egy női arc, mosolygós. De ő kiszúrja az aggodalmat a szemében.

Mindenesetre Mary-Ann nem látogathatná meg, amíg ő ilyen szarul néz ki. Nem is láthatná őt így!

– Mondtam, hogy ne gyere be! – Ennyire futja. Szörnyen rekedt a hangja, bassza meg az altatóorvos, tényleg bepereli, ha elmegy a híres énekhangja.

– A menedzseredként jöttem. – Mosolyog a hangja. Bassza meg ő is, galádul kihasználja, hogy nincs éppen formában.

– Khrrr.

– Értem – lép beljebb a nő óvatosan, és úgy araszol az ágya felé, mintha valami kibaszott tojásokon egyensúlyozna. Wayne úgy érzi, képtelen kimondani, amit szeretne. Bár kérdés, hogy mit szeretne igazán – az semmiképpen sincs ínyére, hogy így látja őt a nő, akit szeret. – A helyzet az, Wayne, hogy most kaptam meg a hírt, hogy tiéd szilveszterre a Ceasar’s.

Lehunyja a szemét. Félig alszik, talán, amikor megjelenik előtte a Las Vegas-i kaszinó színpada. Egy csaj, aki várta. Ott volt az első sorban.

Annyi minden volt előtte… és az a csaj…

Úristen. Most is kívánja… azt az érzést, azt a helyet… és azt a nőt-e?

– Wayne, te piszok disznó, neked most is erekciód van? – Mary-Ann hangja téríti vissza a valóságba. Felnevet, bár hang nem jön ki a torkán.

A nő a kórteremben a lehető legszebb nő, akit valaha is látott. Oké, sokáig nem is nézte meg a negyven-ötven körülieket… valójában ma sem nézi meg őket. Kivéve Mary-Annt. Most például egy kötött, bézsszínű ruhát visel, ami totál a testére simul, és még egy húszévesnek sincs ilyen jó teste, mint a menedzserének. Vagyis. Na. A feleségének.

De ki tudja, kimehet-e innen valaha. A helyzet elég szar, és az is kérdés, lábra áll-e még valamikor. Bár erről nem szokott gondolkodni, mert lebeszéli magát minden esetben, ha eszébe jut, most mégis ott lüktet benne a szám. A nyolcvanas. Mások ilyenkor már leteszik a mikrofont, és örülnek, hogy lyuk van a seggükön.

De ő két hete még a színpadon állt!

És, a francba, hát nem a legjobb koncertjei egyikét nyomta le? Még az a vén fasz Steven is eljött sztárvendégnek. Meg Jon, aki furcsa módon mintha egy nap alatt változott volna át külsőleg kamaszból nagyfaterré. És hát Slash, de erre most szintén nem akar gondolni, mert akkor eszébe jut a fia, igazából a két fia, akik mindketten kurva jók a zenében, de mindkettő egyformán hülye, és ő, Wayne cseppet sem tudja, kitől örökölhették a hülyeség-gént, ezt a számítógépes vagy mi a franc gént. Sajnos mindannyiszor, ha ezen gondolkodik, arra kell jutnia, hogy ezt csakis tőle örökölhették, a zenével való dacolással együtt – holott talán tehetségesebbek, mint ő –, mert mindkettőnek más az anyja. Szóval csak az apa ugyanaz, na.

Csesszék meg mindketten. Hát ő nem fog életeket menteni, épp elég a sajátját megmentenie. Ha tudja.

– Beszéltem a dokival – zökkenti ki a gondolatsorból Mary-Ann.

Wayne, ha nem esne most nehezére minden mozdulat, és nem lenne bekötve a karjába az infúzió, legszívesebben befogná a kezével mindkét fülét.

Csak úgy menekülhet, ha behunyja a szemét, és jó gyorsan visszaképzeli magát a legutóbbi koncertjére. Mivel két évig nem koncertezhetett, hasonlóan a többiekhez, amiatt a nyomorult vírus miatt, most végre élete legjobb korszakát élte, de tényleg. Tárt kapuk várják mindenhol. Még Kínában is. És ha az a fasz elnök nem hívta volna fel, hogy ezt a Kínát egy kicsit még felejtse el, diplomáciai okokból, az ő kedvéért, meg ilyenek…, akkor tényleg végignyomná a bulikat a világ legnépesebb országában. Na de mindegy, van helyette egy csomó ázsiai koncertje is. Lenne.

Pedig tényleg milyen érzés volt, amikor Steven feljött mellé a színpadra, egy pillanatra látta magukat kívülről: a két vén fasz, aztán együtt lenyomták a Hűtlent, meg valami szar Aerosmitht, ami a közönségnek legalább akkora kedvence, mint az ő számai.

– Igazából semmi okod vénnek nevezni Stevent, mert pár évvel fiatalabb nálad – figyelmeztette egyszer Mary-Ann, de nehogy már bárki is megmondja, hogy mit gondoljon valakiről. Még maga az elnök is kockáztat ezzel ezt-azt, bár neki talán megbocsátja, hogy irányítani akarja, mert tényleg egy vén fasz, gondolja, és azt is, hogy ő maga mennyivel jobb fizikai meg lelki állapotban van ezeknél az embereknél.

Illetve csak volt.

– Hívd meg Martint a temetésemre – suttogja végül. Muszáj kinyitnia a szemét, hogy lássa Mary-Ann reakcióját.

– Hogy dugulj már el, Wayne, szarok rád, mind a hat gyerekedet meghívtam jó előre a temetésedre! – mondja dühösen.

– Hét van, Mary-Ann, ne felejtsd el – motyogja, és a felesége szeme könnyes lesz.

– Jó, fejezd be. Itt lesznek szilveszterkor, legalábbis Martin itt lesz, még ha nem tudja is.

– Szóval bekrepálok szilveszterre.

– Jó nagy bulit rendezünk, Wayne. Még a családot is meghívjuk.

– A legutóbb, amikor meghívtuk a családot, tömegverekedés lett belőle.

– Oké, a verekedőket nem hívjuk el. Tudod, a Ceasar’s-be. Las Vegasba.

– De mit mondott az orvos? – kérdezi, majd másodperceken belül, mintha újra egy kábítós cuccot tennének a fejére, belezuhan egy színes, zavaros álomba.

2022. DECEMBER

KALIFORNIA

Gyertek – szólítja fel őket huszadszorra Lina, és maga után húzza a gyerekeket. Ha valaki egyszer azt mondja neki, hogy négy gyereke lesz, és abból ketten ikrek, hát röhögőgörcsöt kap. Jó, most nem neveti halálra magát, mert két négy és fél évessel egyszerre leküzdeni mindent – a vírusoktól a játszótéri balhékon át az óvodába vezető út reggelente történő megtételéig –, hát az nem is annyira egyszerű. Ők akarták a gyereket, igen, és hát Nicholasnak van valami különös képessége arra, hogy ikergyerekeket nemzzen. Két fiút. Néha röhögnek is azon, hogy Nicholas csak simán ki akart szúrni vele, nehogy egyszer véletlenül meglásson egy másik zenészt, aki „menőbb, mint Nicholas”. Ő is nevet ezen, persze azt is tudja, hogy valamilyen karmikus kapcsolódás köti a férfihoz, ami egy kicsit azért meg is ijeszti, de az esetek többségében igazán hálás azért a tizenkét évvel korábbi találkozásért.

De most egy ideje másképp mennek a dolgok. A lezárások alatt jöttek rá, hogy nem is annyira oké, ami a Szilíciumvölgyben történik. Egy csomó minden megváltozik, nem is olyan sokára.

Vicces az egész, egy mondatban úgy tudná összefoglalni, hogy mindig más kell, mint ami van. Ezt persze sosem mondaná meg Nicholasnak, mert a férfi netán mindent visszacsinálna.

Holott most szándékozik elkezdeni élni, és Lina vele fog tartani.

A kocsiban Ancsi várja őket. Már tizenhat éves. Kicsi tini, a legjobb fajtából. Lina néha nem is érti, miért ilyen jó gyerek a lánya. Ő maga sokkal lázadóbb volt, lázadt minden ellen, ami ellen csak lázadhatott, és hát a lázadását igen klasszul koronázta meg a Wayne-nel tizenévesen eltöltött hétvégén. Valójában megtett mindent akkor, ott, a budapesti koncerten és azután is, hogy Wayne figyelmét felkeltse. A koncerten ez nem sikerült, de utána, Siófokon igen. Ott várta a Palace-ban, hogy a rocksztár érkezése után tíz perccel már másra se vágyjon, csak a férfi ágyába. Annyira odavolt és rajongott érte, hogy neki tartogatta a szüzességét. Három nap őrületes szerelem, három nap, de akkor bármit odaadott volna érte. A lázadó tizenhét éves valóra váltotta a vágyát – most már felhúzza a szemöldökét, ha visszagondol az akkori vágyaira. De hát ilyen volt, megkapta, amit szeretett volna, igaz ugyan, hogy csak három napra. Hát aztán lett is belőle rendes kis kalamajka, és a lázadásnak egy időre véget is vetett Martin érkezése.

De Ancsi nem ilyen. Okos, szorgalmas, finom, udvarias, nem álmodik rocksztárokról.

Legalábbis Lina nagyon reméli.

– Te tényleg el tudod képzelni, hogy a covidos év után nem sokkal újra egy évig, netán kettőig online tanulsz? – csatolja be magát. A srácok hátulról McDonald’sos papírjátékokkal kezdik dobálni őket.

– Hát miért ne. Majd levizsgázom. Tudod, hogy jól megy nekem – vonja meg a vállát a lány, és lesimítja egyenes, szőkésbarna haját. Olyan kis vékony, gondolja Lina. Sportolnia kéne.

– Oké, de a barátaid?

– Megvárnak, meg lesznek újak is, nem? Te mondtad – vet rá egy félmosolyt a lány.

– Okés. És apa?

– Apa majd… eljön oda is, nem? Meglátogat.

– Persze – bólogat, és most, amikor fültövön találja egy papírkártya, rajta valami Marvel-figura, egyáltalán nincs kedve Gáboron meg az apai erőfeszítésein gondolkozni.

– És te? Te tudsz onnan dolgozni, anya?

– Tudod, hogy mindenhonnan tudok.

– Jó, de egy csomót szoktál utazni.

– Igen. Hát most is fogok, nem? Fogunk. Együtt!

Nevetnek, és Ancsi, aki cseppet sem lázadó tizenhat éves, hozzábújik egy pillanatra. Hát ezt Martin mellett sosem élte meg. Kérdés persze, hogy Martinnal meg akarta volna-e élni ezt a bújós anya-gyerek kapcsolatot? Valószínűleg nem. Egyáltalán, hogy a fenébe tudta felnevelni a fiát, fut át az agyán a kérdés, de nem válaszolja meg. Hámori Lina eddig elég nagy túlélő volt, meg hát lázadó is, és valahogy megélt tényleg a jég hátán is. Kesztyűárusból lett menő trendkutató, és bár voltak az elmúlt években is hullámvölgyei, alapvetően előrevitte a szemlélete, na meg a rutinja.

– Martinnal nem találkozunk?

– Nem tudom – feleli. Neki is furcsa még mindig ez a távolság, és bár Martin döntéseit nem értette meg igazán, mostanra már nagyjából elfogadta. – Talán szilveszterkor.

– Oks.

– Tudom, hogy nagyon szereted – rázza meg a fejét. Néha igenis bánja, hogy így alakult. Néha meg azt mondja, a lehető legjobban alakult az élete. Csak olyan nehéz mindig lezárni egy szakaszt, és belelépni egy újba. Mint most is.

– Nagyon remélem, hogy normális óvoda lesz ott is – néz hátra a lány az öccseire, miután elkap egy hátulról érkező papírbombát.

– Hát normálisnak azért nem nevezném – mondja vidáman Lina

Minden vadiúj lesz az életében, és/de sokkal többet lesznek együtt.

A Szilíciumvölgy mindent adott nekik, csak időt nem. Most majd minden megváltozik, egy totálisan új élet felé robognak.

2022. DECEMBER

BUDAPEST

– Ugye jól áll? – néz rá Tamara, és teljes mértékben kiolvasható a mosolyából, hogy csakis igent fogad el válaszul. Tamara, gondolja Virág, a csupa igen, a csupa mosoly és a bókok világában él. Most az egyik leghíresebb mesterfodrász göndöríti a haját, aki végig ott marad a fotózás alatt.

– Csodás! – mosolyog vissza rá, és immár ötmilliomodszor megkérdezi magától, hogy ugye, jól döntött.

De persze most is tudja, hogy ez a döntés megalkuvás volt, és hogy a lakáshitelét nem tudná a Greenpeace-fizuból fedezni. Pedig minden álma a Greenpeace, és sejti, hogy meg is kapta volna az állást, ha nem ezt választja.

Koller Tamara és másik három híresség PR-osának lenni tulajdonképpen nagyon jó munka is lehetne, de Virág azt sem tudja elfeledni, hogy Tamara férje, a milliárdos üzletember, akinek olyan közeli kapcsolata van a politikával, hogy egy csomó beruházást állami és EU-s pénzekből finanszíroz, tökéletesen ellentéte annak, amit ő fontosnak tart. Tamara férjének egy csomó környezetszennyező üzeme van, ezért neki valóban nem itt lenne a helye.

– Izgulok a sajtótájékoztató miatt – vallja be a lány, miközben a fodrász egy hajkefével tekergeti hosszú szőke hajtincseit. – Tudod, hogy a nyilvánosság előtt nem jönnek a szavak a számra.

Kivéve a beköltözős show-t, gondolja Virág, de végül nem mondja ki. Tamara a homályosan értelmezhető „modell” szakmát említi, ha kérdezik, hogy honnan jött, mielőtt Koller Egon mellett felbukkant, és Virág jobbnak látta mindig, ha nem néz alaposan utána.

– Nincs rá okod, tudod jól, hogy megfelelően felkészítelek, mint mindig – nyugtatgatja. – Egyébként is, ne felejtsd el, hogy jó dolgot teszel. Segítesz, és senki sem fog olyasmit kérdezni, ami kellemetlen lenne számodra.

Mert, gondolja tovább magában, a „kellemetlenkedő” újságírók tiltólistásak lesznek az eseményen.

– Jó, hát még van addig pár nap. Annyira hihetetlen, hogy karácsonykor robbantjuk a hírt! – lelkendezik a lány. – Rettenetesen odavagyok! Ugye te is?

– Igen. Persze.

Nem felejtheti el, egyetlen percre sem, hogy Koller Tamara fedezi tulajdonképpen a lakáshitel-törlesztését. A másik három celebből pedig megél. Még néha félre is tud tenni utazásra. Valamit valamiért.

De majd egyszer, ha rászakad a lottóötös – aminek zéró az esélye, mert nem lottózik –, vagy valami nagy pénz áll a házhoz, akkor odakúszik a küszöb alatt a Greenpeace-hez a sok diplomájával meg a zöldfilozófiájával. Bizony. Még csak harmincéves lesz, vagyis már harmincéves – érdekes, nappal úgy gondolja, hogy „még”, de ha éjjel felébred egy rémálomból, akkor az lüktet benne, hogy „már” harmincéves –, és fel tud mutatni magának egy csomó mindent, ami 2022-ben már nem is annyira egyértelmű. Két diploma, két nyelvvizsga, egy jó állás, egy kis lakás, amire a hitelt már csak huszonhárom évig fogja fizetni, egy szuper bringa, meg egy másik, kevésbé szuper, de lopásbiztos kerékpár. Életmódjából fakadóan szép izmos láb, karcsú derék, és tényleg izgalmas állás, ahol mindenkivel találkozhat, akivel csak szeretne. Majdnem mindenkivel.

De nincs meg a kincs, mire vágytam, szólal meg benne rendszeresen egy hang. A kincs, amiért porig égtem. Egy vers, amivel még egy másik bolygón felvételizett a Színművészetire.

Mindegy, olyan rég volt már, csak egy emlék, és kész.

– De tudod, Virág, a legfontosabb, hogy nekem megfelelően kell ám prezentálnom az Egont – sóhajt Tamara. – Nagyon kell ügyelni arra, hogy jó színben tűnjön fel, mert rengeteg az irigye, és nem kell még több utálót szerezni… Bár – sóhajt egy még az előzőnél is nagyobbat –, ha rám néznek, ha engem látnak, ugye rögtön mind irigy lesz. A nők azért, mert… – mutat magára, a sztárfodrász hevesen bólogat, ám amikor Virág felé fordul, a szemét forgatja – …mert jó nő vagyok, úgy igazán, érted, nem az, aki túltolja ezt meg azt… – mutat először az arcára, aztán lágyan végiglegyint a teste előtt. – A pasik meg péniszirigyek, ezt nem kell mondanom?! – Egyszerre kérdez és kijelent, miközben kacag. – Mióta bent voltam a Csalivillában, azóta aztán még durvább a helyzet. Hiába mondtad, hogy ne menjek… – szegezi rá játékosan az ujját Virágra. – Végül is a PR-omat erősítette.

Most Virág sóhajt, diszkréten, és arra gondol, hogy az ismertség és a PR nem ugyanaz, és való igaz, ellenezte, hogy Tamara bemenjen egy ilyen napi tévéshow-ba, egy vetélkedőbe, de Tamara kezelhetetlen és irányíthatatlan. Lehet, hogy Koller Egon valamennyire képes őt irányítani, de senki más.

– Igen, arra törekszünk, hogy ez a kampány az odaadó, önfeláldozó, önkéntes segítő arcodat mutassa be. Arról szól majd, hogyan gyűjtöd egybe a rászoruló szervezeteket, hogy extra karácsonyi támogatást szerezz nekik az arcoddal, a saját felajánlásaiddal.

– Ohh, igen. Várj, ki lehet az? – ugrik fel a csengőre, majd felderül az arca. – Biztos az új síruhámat hozták meg a Louis Vuittonból. Képzeld, nem volt a méretemben, egy számmal kisebbet kellett rendelnem. Na, mindjárt jöhet a smink és a ruha!

Egy órával később még a ruhán hadakoznak, a stylist, megbízásának megfelelően, letisztult, finom, hétköznapi viseletre alkalmas darabokat hozott, Tamara pedig ragaszkodna a fenékig kivágott, aranyflitteres estélyi ruhájához, de legalábbis az óriáslogózott Louis Vuitton kosztümjéhez, és a nappali helyett a hálóhoz.

A kompromisszum még távol, amikor hazaérkezik a férj. Virág megkönnyebbül: amilyen nehéz kezelnie Tamarát, annál egyszerűbb Egont. A férfi a megoldások embere, és nem a problémákat keresi, ezért még egy negyedóra sem telik el, amikor Tamara leül a nappaliban egy egyszerű székre, farmerban, márkajelzés nélküli fehér pólóban, finom sminkkel, hogy belemosolyogjon a kamerába és elkészüljön róla néhány szolid fotó. A második képhez előkerül a kutya is, tehát a dolgok mégiscsak kezdenek jól alakulni.

Virág felveszi a dzsekijét, és kimegy a teraszra. Kétszer járt már ezen a teraszon, egyszer tavasszal, amikor megbeszélték a dolgokat Tamara képviseletéről, egyszer egy nyári összegzésen, és ha valami, akkor ez a kert volt az, amit elfogadott volna a házból. Az ősfákat, a fenyőket, a sövényt a természetes kőkirakásokkal – ezek egyikét sem nézte ki az üzletemberből, és hát Tamarából még annyira sem.

Amint kilép, földbe gyökerezik a lába. Bár hónak se híre, se hamva nem volt a városban idáig, Kollerék kertjében az összes fenyőfa ágán hó pompázik.

– Műhó – lép mögé észrevétlenül Egon. – Tamara ötlete volt – vonja meg a vállát.

Virág mosolyog; azt már megtanulta, hogy a hivatalos mosolya mögé ne lehessen belátni. Azt azért újra megkérdezi magától, mi a fene szüksége volt Koller Egonnak, a negyvenéves, jóképűnek nevezhető, vállas és valójában mindig együttműködőképes férfinak erre a feltöltött szájú, homlokbotoxolt egykori CKM-címlaplányra, aki rémülten igyekszik még mindig huszonkét évesnek látszani, mint a címlapfotózása idején, holott a lap immár több mint kilenc éve megszűnt. Ennek Virág utánajárt, amikor kiderült, hogy egy kicsit sakkozni kellene Tamara életkorával. Hiába mondta neki, hogyha kiderül, akkor az hatalmas presztízsveszteséget jelent, és nem éri meg három évért belefutni ebbe az időzített bombába.

Mindegy, Tamara makacsul kitart amellett, hogy ő mindössze harminchárom éves, sőt mi több, Virág nemrégiben azt látta, hogy a Velvet harminckettőnek tüntette fel, és ez az információ nyilván Tamarától magától származott. De a harminchat az harminchat, és ha kiderül a valós kora, akkor majd szépen magyarázkodni kell. Mi szükség erre?

– Klassz – bólint.

Egon úgy áll ott egy szál ingben és zakóban, mintha huszonöt fok lenne. Virág összehúzza magán a dzsekit.

– Hát nem tudom, mi a véleményed a feleségem médiaszerepléseiről – nem kérdezi, hanem közli. Virág legalábbis nem érzi úgy, hogy valójában válaszolnia kellene. – Van a vállalati kommunikációs vezetőnk, Róza, meg a marketingvezetőnk, András, és mind a ketten úgy vélik, hogy jól sült el Tamara szereplése a valóságshow-ban – bizonygatja. Tudván, hogy Virág ellenezte. – Végül is.

– Végül is… igen.

Most nem hozakodik elő a kommentekkel, amelyek nyilvánvalóan nem érnek fel a város csúcsára.

– Jó, mert tudod, azért szeretném kikupálni őt rendesen.

Mosolyog a férfi, és most Virág nem szeretne belátni a mosolya mögé.

– De te majd segítesz, nem igaz?

– …

– Jók a kapcsolataid is…

– Hát elég sok színészt meg előadóművészt ismerek – neveti el magát a lány, és megfogadja, hogy amint talál egy olyan állásajánlatot, ahol összesen annyit fizetnek, mint Kollerék, otthagyja a fenébe a show-bizniszt.

– Nem is rájuk gondolok.

– Hát a politika a te pályád – mereng a hófödte fenyők felé. – Ott nincsenek ismerőseim.

– Nem is a politikára gondolok – nyújtózkodik a férfi, mintha csak most kelt volna ki az ágyból. – Egyébként te nem kedvelsz engem?

– Én?

Jesszus, kezd szürreálissá válni ez a társalgás, gondolja Virág.

– Igen. Nem szeretsz a szemembe nézni.

– Pfff… – fújtat, aztán mondja, amit végül is igaznak tart: – A szemekből lehet olvasni. Én tudok, és ezt a tudásomat a magánéletben nem szeretném használni.

– Az én szememből olvasni? – borzolja meg rövid, fekete haját a férfi. – Hát azt kötve hiszem.

– Akkor rendben – állja a tekintetét. – Nem szeretek titkokat megtudni az ügyfeleimről és családtagjaikról.

– Ó, titkokat! Na azokat nem így szokás megtudni nálunk – mondja. A szája mosolyog, a szeme hideg marad. – De azért szeretném, ha jóban lennénk – teszi hozzá.

Szép a kert, nem nyúltak hozzá olyan kegyetlenül, mint azt az újgazdagok teszik manapság, hogy kivágnak mindent, ami ott élt, ami évtizedekig burjánzott, árnyat és oxigént adott, hogy aztán jöjjön a gyepszőnyeg meg a külföldről behozatott pálmafák. Azonban csupáncsak a kert tetszik neki ebben a pillanatban.

– Szerintem jóban vagyunk – feleli végül.

Egon egészen közel lép hozzá, szinte szúrja Virág szemét a tekintete.

– Ennél jobban kell jóban lennünk.

– …

– Nem biztos, hogy ugyanarra gondolsz, amire én.

– Igyekszem nem gondolni semmire – szögezi le. – Mert ha félreértettem a dolgot…

– Úgy kellene jóban lennünk, hogy mozgósítod a kapcsolataidat.

– Minden kapcsolatomat mozgósítom. A kampányra is. Az összes sajtókapcsolatomat.

– Nem a sajtóra gondolok.

– Nem? – tátja el a száját. Az összes tőkéje a sajtókapcsolatai. Mi a fenét gondol róla ez a férfi?

– Nem bizony. Hanem a világsztár rokonságodra.

Pár másodpercbe telik, mire leesik a tantusz. És akkor nem tudja, sírjon-e vagy nevessen.

– Csak nem Wayne? – kérdezi, amikor visszanyeri a lélekjelenlétét.

– Dehogynem.

– De hát… úristen, én már két éve nem vagyok vele semmilyen kapcsolatban! Szakítottunk… Martinnal – mondja ki a fiú nevét. Mintha egy redőny szaladt volna le a szeme előtt.

– Akkor keresd meg.

Ránéz a pasira, nevetni próbál, de érzi, hogy csak egy grimasz lesz belőle.

– Isten ments – rázza meg a fejét.

– Akkor – harapja be a száját a férfi –, igen, akkor viszont nagyon nehéz lesz a továbbiakban ezen a pályán boldogulnod.

– Hogy micsoda?

– Jól értetted. Nem nagy szívesség, és jól meg fogunk fizetni érte.

– De miért? Nem értem. Mit kellene tennem?

– Megszerezni Wayne Sunny White-ot.

– Megszerezni?

– Reklámarcunknak.

Felröhög.

Aztán otthagyja az egészet a fenébe, Egont, Tamarát, a fotóst, a sminkest, a stylistot. Felpattan a biciklijére, hogy leereszkedjen a hegyről, vissza, a normális életbe.

Koller Tamara és a férje szarjanak sünt, lehetőleg naponta többször.

Eddig megjelent Fejős Éva-könyvek

Holtodiglan (1999, új kiadás Most kezdődik címen, 2013)

Bangkok, tranzit (2008, 2013)

Hotel Bali (2008, 2014)

Csajok (2009, 2016)

Eper reggelire (2009, 2015)

A mexikói (2010, 2016)

Cuba Libre (2010, 2015)

Dalma (2011)

Helló, London (2011, 2016)

Karácsony New Yorkban (2011, 2015)

Karibi nyár (2012, 2016)

Szeretlek, Bangkok (2012, 2017)

Most kezdődik (2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

November lánya (2014)

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015)

Utazz velem! – kreatív színező (2015)

Sosincs késő – kreatív színező (2016)

Holiday (2016)

Újra veled, Sydneyben (2016)

Bébi, bumm! (2017)

Csak egy tánc (2018)

Mi sem voltunk angyalok (2018)

Szélhámos szerelem (2018; Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 1. rész

Szélhámos játszma (2019; Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 2. rész

Csajok 2. (2019)

Margarita (2019)

Egyszer az életben (2020)

Szélhámos eskü – Szélhámos-sorozat 3. rész (2020)

Halál emlékül (2020)

Örökre Görögbe (2021)

Athén, végállomás (2021)

Szélhámos csábítás (2022) – Szélhámos-sorozat 4. rész

Elhitted álmomat (2022)

Szélhámos szereposztás (2022) – Szélhámos-sorozat 5. rész

Egy nyár Arubán (2023)

Krimi Riminiben (2023)

Szilveszter New Yorkban (a Karácsony New Yorkban folytatása, 2023)

Angol nyelvű e-könyvek

Bangkok Transit (2013)

Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015)

Kedvezményesen, illetve fejősévás könyvjelzővel és exkluzív novellával megvásárolhatóak a kötetek a kiadó webshopjában:

https://erawan.hu

vagy

erawan.hu

Ha többet szeretnél tudni rólam, látogasd meg a honlapomat, a www.fejoseva.com oldalt, vagy a Facebookon keresd Fejős Éva hivatalos oldalát (fejoseva1). Fotókat az Instagramon osztok meg az utazásaimról, könyveimről, a fejoseva név alatt találod a profilomat.

Iratkozz fel a hírlevelemre, hogy rögtön megkapd az üzeneteimet az akciókról, és elsőként olvashasd el az új regényem részleteit!

https://fejoseva.com/hu/hirlevel/