Zavodnyik József

Kompakt kommentár

a versenytörvényhez

Kompakt kommentár a tisztességtelen piaci

magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról

szóló 1996. évi LVII. törvényhez

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2023

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2023

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info-hu@wolterskluwer.com

www.wolterskluwer.com/hu-hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Krizsán Brigitta

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Lestyánszky Ádám, dr. Krizsán Brigitta

Felelős szerkesztő: dr. Gácsi Anett

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978-963-594-155-1

Termékkód: NEB1049

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szerző:

dr. Zavodnyik József

Kézirat lezárva:

2022. szeptember 1.

© dr. Zavodnyik József, Budapest, 2023

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2023

RÖVIDÍTÉSEK JEGYZÉKE

1959-es Ptk.

1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről

1990-es Tpvt.

1990. évi LXXXVI. törvény a tisztességtelen piaci magatartás tilalmáról

2003-as Art.

2003. évi XCII. törvény az adózás rendjéről

4/2020. KK vélemény

Kúria Közigazgatási Kollégiumának a 4/2020. (XI. 9.) KK véleménye

AB

Alkotmánybíróság

Abtv.

2011. évi CLI. törvény az Alkotmánybíróságról

Áfa tv.

2007. évi CXXVII. törvény az általános forgalmi adóról

Áht.

2011. évi CXCV. törvény az államháztartásról

Ákr.

2016. évi CL. törvény az általános közigazgatási rendtartásról

Alapjogi Charta

Az Európai Unió Alapjogi Chartája

Alaptörvény

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.)

Alkotmány

1949. évi XX. törvény A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG ALKOTMÁNYA

Általános adatvédelmi rendelet

Az Európai Parlament és Tanács 2016. április 27-i (EU) 2016/679 rendelete a természetes személyeknek a személyes adatok kezelése tekintetében történő védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról, valamint a 95/46/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről

Art.

2017. évi CL. törvény az adózás rendjéről

Ávr.

368/2011. (XII. 31.) Korm. rendelet az államháztartásról szóló törvény végrehajtásáról

Bit.

2014. évi LXXXVIII. törvény a biztosítási tevékenységről

Btk.

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről

Budapest Bank ítélet

C-228/18. Budapest Bank ítélet (ECLI:EU:C:2020:265)

Carrefour Hypermarchés ítélet

C-562/15. Carrefour Hypermarchés ítélet (ECLI:EU:C:2017:95)

Cogeco ítélet

C-637/17. Cogeco Communications ítélet (ECLI:EU:C:2019:263)

De Landtsheer Emmanuel ítélet

De Landtsheer Emmanuel ítélet (ECLI:EU:C:2007:230)

Dtv.

2007. évi LXXIV. törvény a műsorterjesztés és a digitális átállás szabályairól

ECN

Európai Versenyhatóságok Hálózata

ECN+ irányelv

Az Európai Parlament és Tanács 2018. december 11-i (EU) 2019/1 irányelve a tagállami versenyhatóságok helyzetének a hatékonyabb jogérvényesítés céljából történő megerősítéséről és a belső piac megfelelő működésének biztosításáról

EGT

Európai Gazdasági Térség

Eht.

2003. évi C. törvény az elektronikus hírközlésről

EJEB

Emberi Jogok Európai Bírósága

EJEE

Emberi Jogok Európai Egyezménye

EK összefonódás-ellenőrzési rendelet

A Tanács 2004. január 20-i 139/2004/EK rendelete a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről

EK-Szerződés

Az Európai Közösséget létrehozó Szerződés

Éltv.

2008. évi XLVI. törvény az élelmiszerláncról és hatósági felügyeletéről

EUB

Európai Unió Bírósága

EUMSZ

Az Európai Unió működéséről szóló szerződés

EUSZ

Az Európai Unióról szóló szerződés

Eüsztv.

2015. évi CCXXII. törvény az elektronikus ügyintézés és a bizalmi szolgáltatások általános szabályairól

Eüsztv. vhr.

451/2016. (XII. 19.) Korm. rendelet az elektronikus ügyintézés részletszabályairól

Fgy. tv.

1997. évi CLV. törvény a fogyasztóvédelemről

Fttv.

2008. évi XLVII. törvény a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról

Get.

2008. évi XL. törvény a földgázellátásról

Get. vhr.

19/2009. (I. 30.) Korm. rendelet a földgázellátásról szóló 2008. évi XL. törvény rendelkezéseinek végrehajtásáról

Gktv.

1999. évi CXXI. törvény a gazdasági kamarákról

Grt.

2008. évi XLVIII. törvény a gazdasági reklámtevékenység alapvető feltételeiről és egyes korlátairól

Gyftv.

2006. évi XCVIII. törvény a biztonságos és gazdaságos gyógyszer- és gyógyászatisegédeszköz-ellátás, valamint a gyógyszerforgalmazás általános szabályairól

GVH

Gazdasági Versenyhivatal

GVH: Piacmeghatározás

GVH Piacmeghatározás. Az összefonódás által érintett piac meghatározásának irányadó szempontjai című tájékoztató anyaga

GVH VT Fttv.-vel,

Grt.-vel és a Tpvt.

III. Fejezetével,

a Gyftv.-vel és

az Éltv.-vel kapcsolatos

elvi jelentőségű döntések

a Gazdasági Versenyhivatal Versenytanácsának Fttv.-vel, Grt.-vel és a Tpvt. III. Fejezetével, a Gyftv.-vel és az Éltv.-vel kapcsolatos elvi jelentőségű döntései (2021)

GVH VT Tpvt.-vel

kapcsolatos elvi

jelentőségű döntések

a Gazdasági Versenyhivatal Versenytanácsának Tpvt.-vel kapcsolatos elvi jelentőségű döntései (2021)

GVH útmutatója

a vállalkozások

összefonódásának

a Tpvt. 24. §-a szerinti

bejelentéséhez

a Gazdasági Versenyhivatal Útmutatója a vállalkozások összefonódásának a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény 24. §-a szerinti összefonódás bejelentéséhez

Hpt.

2013. évi CCXXXVII. törvény a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról

Infotv.

2011. évi CXII. törvény az információs önrendelkezési jogról és az információszabadságról

Jat.

2010. évi CXXX. törvény a jogalkotásról

Jszt.

2001. évi CIV. törvény a jogi személlyel szemben alkalmazható büntetőjogi intézkedésekről

Kbftv.

2014. évi XVI. törvény a kollektív befektetési formákról és kezelőikről, valamint egyes pénzügyi tárgyú törvények módosításáról

Kbt.

2015. évi CXLIII. törvény a közbeszerzésekről

Kertv.

2005. évi CLXIV. törvény a kereskedelemről

Ket.

2004. évi CXL. törvény a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól

Kone ítélet

C-557/12. Kone ítélet (ECLI:EU:C:2014:1317)

Kp.

2017. évi I. törvény a közigazgatási perrendtartásról

Kszdr tv.

2020. évi CLXII. törvény a Kormányzati Személyügyi Döntéstámogató Rendszerről

Kttv.

2011. évi CXCIX. törvény a közszolgálati tisztviselőkről

Küt.

2019. évi CVII. törvény a különleges jogállású szervekről és az általuk foglalkoztatottak jogállásáról

Lidl Belgium ítélet

C-356/04. Lidl Belgium ítélet (ECLI:EU:C:2006:585)

Mavétv.

2018. évi LIII. törvény a magánélet védelméről

Mavtv.

2009. évi CLV. törvény a minősített adat védelméről

Médiatanács

Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Médiatanácsa

MEKH

Magyar Energetikai és Közmű-szabályozási Hivatal

MEKH tv.

2013. évi XXII. törvény a Magyar Energetikai és Közmű-szabályozási Hivatalról

MNB

Magyar Nemzeti Bank

MNB tv.

2013. évi CXXXIX. törvény a Magyar Nemzeti Bankról

Mt.

2012. évi I. törvény a munka törvénykönyvéről

Mttv.

2010. évi CLXXXV. törvény a médiaszolgáltatásokról és a tömegkommunikációról

NMHH

Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság

Ogytv.

2012. évi XXXVI. törvény az Országgyűlésről

P. AC-Treuhand AG kontra Európai Bizottság ítélet

C-194/14. P. AC-Treuhand AG kontra Európai Bizottság ítélet (ECLI:EU:C:2015:717)

P. Deutsche Telekom ítélet

C-152/19. P. Deutsche Telekom kontra Bizottság ítélet (ECLI:EU:C:2021:238)

P. Slovak Telekom ítélet

C-165/19. P. Slovak Telekom kontra Bizottság ítélet (ECLI:EU:C:2021:239)

Panasz tv.

2013. évi CLXV. törvény a panaszokról és a közérdekű bejelentésekről

Posta tv.

2012. évi CLIX. törvény a postai szolgáltatásokról

Pp.

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról

Ptk.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

Szabs. tv.

2012. évi II. törvény a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről

Szakmaközi tv.

2012. évi CXXVIII. törvény a szakmaközi szervezetekről és az agrárpiaci szabályozás egyes kérdéseiről

Szaktv.

2016. évi XXIX. törvény az igazságügyi szakértőkről

Szaztv.

1996. évi XX. törvény a személyazonosító jel helyébe lépő azonosítási módokról és az azonosító kódok használatáról

Személyszállítási tv.

2012. évi XLI. törvény a személyszállítási szolgáltatásokról

Szt.

2000. évi C. törvény a számvitelről

Tao tv.

1996. évi LXXXI. törvény a társasági adóról és az osztalékadóról

Tfmtv.

2009. évi XCV. törvény a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek vonatkozásában a beszállítókkal szemben alkalmazott tisztességtelen forgalmazói magatartás tilalmáról

Tpvt.

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról

Üttv.

2018. évi LIV. törvény az üzleti titok védelméről

Vbt.

2016. évi XXX. törvény a védelmi és biztonsági célú beszerzésekről

Vet.

2007. évi LXXXVI. törvény a villamos energiáról

Vet. vhr.

273/2007. (X. 19.) Korm. rendelet a villamos energiáról szóló 2007. évi LXXXVI. törvény egyes rendelkezéseinek végrehajtásáról

Vht.

1994. évi LIII. törvény a bírósági végrehajtásról

Vnytv.

2007. évi CLII. törvény az egyes vagyonnyilatkozat-tételi kötelezettségekről

Vt.

1997. évi XI. törvény a védjegyek és a földrajzi árujelzők oltalmáról

Vtv.

2005. évi CLXXXIII. törvény a vasúti közlekedésről

KOMPAKT KOMMENTÁR
A TISZTESSÉGTELEN
PIACI MAGATARTÁS
ÉS A VERSENYKORLÁTOZÁS
TILALMÁRÓL SZÓLÓ
1996. ÉVI LVII. TÖRVÉNYHEZ

A gazdasági hatékonyságot és a társadalmi felemelkedést szolgáló piaci verseny fenntartásához fűződő közérdek, továbbá az üzleti tisztesség követelményeit betartó vállalkozások és a fogyasztók érdeke megköveteli, hogy az állam jogi szabályozással a gazdasági verseny tisztaságát és szabadságát. Ehhez olyan versenyjogi rendelkezések elfogadása szükséges, amelyek tiltják a tisztességes verseny követelményeibe ütköző, illetve a gazdasági versenyt korlátozó piaci magatartást, valamint megakadályozzák a vállalkozásoknak a versenyre hátrányos összefonódását, gondoskodva a szükséges szervezeti és eljárási feltételekről is. E célok megvalósítására az Országgyűlés – figyelembe véve az Európai Közösség jogszabályaihoz való közelítés követelményét, valamint a hazai versenyjog hagyományait is – a következő törvényt alkotja:

Áttekintés

A Tpvt. Preambuluma érdemi jelentőséggel bír, mivel az rögzíti a törvény azon célját, amely a jogszabályok rendelkezéseinek értelmezése során meghatározó jelentőséggel bír.

A Tpvt. célja a gazdasági verseny tisztaságának és szabadságának a biztosítása, amely védi egyrészt a gazdasági hatékonyságot és a társadalmi felemelkedést szolgáló piaci verseny fenntartásához fűződő közérdeket, másrészt a tisztességes, az üzleti tisztesség követelményét betartó vállalkozások és a fogyasztók érdekeit is (vö. BDT2013. 3024.).

A Tpvt. Preambuluma alapján alapelvként rögzíthető, hogy a piaci verseny a gazdasági hatékonyságot és a társadalmi felemelkedést szolgálja, s közérdek fűződik e piaci verseny fenntartásához.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

A szabályozás alkotmányos alapját az Alaptörvény M) cikk (2) bekezdése teremti meg. Az Alaptörvény M) cikk (2) bekezdés értelmében „Magyarország biztosítja a tisztességes gazdasági verseny feltételeit. Magyarország fellép az erőfölénnyel való visszaéléssel szemben, és védi a fogyasztók jogait”.

Joggyakorlat

Az Alaptörvény M) cikke nem a Szabadság és felelősség címet viselő részben, vagyis nem az alapjogok között helyezkedik el {8/2014. (III. 20.) AB határozat [57]}. A rendelkezés az Alaptörvény Alapvetés című részében kapott helyet. Az M) cikk tehát Magyarország állami és társadalmi, gazdasági berendezkedésének, működésének legfőbb elveit és az önálló államiságból fakadó legfontosabb értékeket megfogalmazó rendelkezések részét képezi {3175/2013. (X. 9.) AB határozat [8]}.

Kiemelendő, hogy egyrészt a versenyszabadság nem önálló alkotmányos jog, a gazdasági versenyt korlátozó jogszabálynak nem kell megfelelnie az alapjog korlátozására általában irányadó [jelenleg az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdésében rögzített] szempontoknak. Így nincs akadálya annak, hogy a törvényhozó adott esetben a gazdasági versenyt a közérdekre tekintettel korlátozza {16/2020. (VII. 8.) AB határozat [88]}, másrészt közvetlen, az Alaptörvényből származó jogosultságot nem biztosít az Alaptörvény M) cikk (2) bekezdése, s mivel nem minősül az Alaptörvényben biztosított jognak, alkotmányjogi panaszt sem lehet közvetlenül ezekre az előírásokra alapítani, tekintettel arra, hogy az Abtv. 27. § (1) bekezdés a) pontja értelmében alkotmányjogi panasz az Alaptörvényben biztosított jog sérelmére alapítható {lásd pl. 33/2015. (XII. 3.) AB határozat [13], 7/2015. (III. 19.) AB határozat [29]–[30], 6/2019. (III. 20.) AB határozat [20], 3284/2021. (VII. 7.) AB végzés [22]–[23]}.

A gazdasági verseny tételének megfogalmazása mellett az alkotmányozó egyben a versenynek a közjó általi észszerű korlátozását is rögzíteni kívánta. Erre utal a verseny tisztességes jelzője, az erőfölénnyel való visszaéléssel szembeni állami fellépésre és a fogyasztók jogainak állami védelmére történő utalás. A szerződéseken mint jogi kereteken keresztül megvalósuló gazdasági verseny fogyasztóvédelmi célú korlátozásának alkotmányos alapjait teremtette meg az Alaptörvény M) cikk (2) bekezdése, anélkül azonban, hogy konkrét fogyasztói jogosultságokat megfogalmazott volna. Mind a gazdasági verseny, mind a fogyasztói jogok védelme olyan állami kötelezettség, amelyhez külön nevesített alapjogok is kapcsolódnak [pl. vállalkozáshoz való jog (Alaptörvény XII. cikk), tulajdon védelme (Alaptörvény XIII. cikk)]. Önmagában ebből a rendelkezésből tehát nem vezethető le, hogy egy szerződéses jogviszonyban miként kell a jogokat és kötelezettségeket a fogyasztó és a vele szerződő fél között elosztani, miként kell a fogyasztói érdekek védelmét érvényre juttatni {3175/2013. (X. 9.) AB határozat [10]}.

Az Alaptörvény M) cikk (2) bekezdés második mondatából általánosságban az államnak az a kötelezettsége következik, amely – az Alaptörvényben szereplő alkotmányos értékek figyelembevételével – a fogyasztók érdekeit védő, az erőfölénnyel való visszaéléssel szemben fellépő intézményrendszer létrehozására és fenntartására, továbbá a fogyasztók jogait biztosító jogszabályok megalkotására vonatkozik. Ez a kötelezettség nem teljesen azonos az állam alapvető jogok érvényesülését segítő intézményvédelmi kötelezettségével. Nem vezethető le az Alaptörvényből alkotmányértelmezési hatáskörben az, hogy az erőfölénnyel visszaélés, illetve a fogyasztói jogok megsértésének bizonyos formája, mértéke, vagy bizonyos szerződéstípus, vagy annak valamely feltétele közvetlenül az Alaptörvény M) cikk (2) bekezdésébe ütköző lehetne {8/2014. (III. 20.) AB határozat [61]}. Ugyanakkor a gazdasági verseny védelme olyan állami kötelezettség, amelyhez külön nevesített alapjogok is kapcsolódnak [pl. vállalkozáshoz való jog (Alaptörvény XII. cikk), tulajdon védelme (Alaptörvény XIII. cikk) {8/2014. (III. 20.) AB határozat [63]}.

Az Alaptörvény és a Tpvt. kapcsolatát illetően kiemelendő, hogy egyrészt az Alaptörvény M) cikk (2) bekezdése szerinti alaptörvényi kötelezettség értelmezésekor a Tpvt. vonatkozó rendelkezéseinek tartalma is figyelembe vehető. Például tekintettel arra, hogy a gazdasági erőfölény, illetve a gazdasági erőfölénnyel való visszaélés fogalmát a Tpvt. 21–22. §-a szabályozza, amely már az Alaptörvény elfogadásakor is hatályban volt {5/2021. (II. 9.) AB határozat [43]}, másrészt a Tpvt. egyes rendelkezéseinek értelmezésekor szem előtt tartandó az Alaptörvény 28. cikke, amelynek joggyakorlata egyben a Tpvt. Preambulumának kiemelkedő jelentőségére is rámutat.

Az Alaptörvény 28. cikke szerint a bíróságok a jogalkalmazás során a jogszabályok szövegét elsősorban azok céljával és az Alaptörvénnyel összhangban értelmezik. Az Alaptörvény és a jogszabályok értelmezésekor azt kell feltételezni, hogy a józan észnek és a közjónak megfelelő, erkölcsös és gazdaságos célt szolgálnak. Az Alkotmánybíróság (a továbbiakban: AB) az Alaptörvény 28. cikkére tekintettel megállapította, hogy az adott ügyben alkalmazandó jogszabályok pusztán nyelvtani értelmezése nem felel meg az indokolt bírói döntéssel szemben támasztott alkotmányos követelményeknek. Ennek oka, hogy az Alaptörvény 28. cikke azt a kötelezettséget rója a bíróságokra, hogy a jogszabályokat azok céljával és az Alaptörvénnyel összhangban kell értelmezniük. A bírói jogalkalmazás folyamatában a jogszabályok értelmezése egy olyan komplex indokolást igényel, amely a szintaktikai mellett a teleologikus és a rendszertani értelmezés szempontjait is felismeri, értékeli és egymásra tekintettel ütközteti. A jogértelmezés ezen, bíró által érvényesített, komplex folyamatában az irányadó jogi normákat a rendszertani értelmezés keretében nemcsak egymásra tekintettel, hanem a jogalkotó céljára és az Alaptörvényre figyelemmel is értékelni kell a konkrét ügyben {3179/2018. (VI. 8.) AB határozat [81]}.

Az Alaptörvény 28. cikke tehát kötelezettséget állapít meg a bíróságok számára a jogértelmezési művelet során [a bíróságoknak elsősorban a jogszabályok célja szerinti (objektív teleologikus) jogértelmezést és az alkotmánykonform értelmezést kell alapul venniük], de a jogalkotót is köti a jogalkotás során, hisz egy jogi norma megalkotásával a jogalkotó mindig egy kitűzött célt kíván elérni, e cél elérése végett alkotja meg a jogszabályt. A Kúria szerint a jogszabály céljának megállapítása során elsősorban a jogszabály preambulumát, illetve a megalkotására irányuló javaslat indokolását kell figyelembe venni, valamint azt kell feltételezni, hogy a jogszabály a józan észnek és a közjónak megfelelő, erkölcsös és gazdaságos célt szolgál, nem mellőzve azonban azt sem, hogy az Alaptörvény 28. cikke szerinti jogértelmezési segédszabály nem zárja ki az egyéb jogértelmezési módszerek alkalmazását, azonban ezek eredményét össze kell vetni a jogszabály céljával és az Alaptörvénnyel (BH2021. 335.).

Az AB több döntésében kimondta, hogy az Alaptörvény 28. cikke

– nem minősül az Alaptörvényben biztosított jognak {3081/2015. (V. 8.) AB határozat [31], 3114/2013. (VI. 4.) AB határozat [18]};

– nem fogalmaz meg olyan jogot, amelyre alkotmányjogi panaszt lehetne alapítani {3090/2015. (V. 19.) AB határozat [21] és az ott hivatkozott joggyakorlat}.

A joggyakorlat az Alaptörvény 28. cikkének alkalmazási körét tehát kitágította: egyrészt az Alaptörvény 28. cikke a jogalkotóval szembeni követelményként azt is feltételezi, hogy a jogalkotói cél a jogszabályokból mindenki számára érthető és értelmezhető módon kiderüljön (BH2021. 186.); másrészt a közigazgatási hatóságokra is irányadó, hogy a jogszabályok értelmezése és alkalmazása során nem hagyhatják figyelmen kívül a jogszabály célját. Az Alaptörvény 28. cikke ugyan a bíróságokra kötelező értelmezési szempontokat fogalmaz meg, azonban abból, hogy a közigazgatási határozatokat bíróság vizsgálja felül, az következik, hogy közvetve a hatóságoknak is előírja: a jogszabályok értelmezése és alkalmazása során nem hagyhatják figyelmen kívül a jogszabály célját, és nem lehet kizárólag a normaszöveg nyelvtani értelméből kiindulniuk {BDT2020. 4115. [16]}.

Kapcsolódó joggyakorlat

3284/2021. (VII. 7.) AB végzés

5/2021. (II. 9.) AB határozat

16/2020. (VII. 8.) AB határozat

6/2019. (III. 20.) AB határozat

3179/2018. (VI. 8.) AB határozat

33/2015. (XII. 3.) AB határozat

3090/2015. (V. 19.) AB határozat

3081/2015. (V. 8.) AB határozat

7/2015. (III. 19.) AB határozat

8/2014. (III. 20.) AB határozat

3175/2013. (X. 9.) AB határozat

3114/2013. (VI. 4.) AB határozat

BH2021. 335.

BH2021. 186.

BDT2020. 4115.

BDT2013. 3024.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Alaptörvény M) cikk (2) bekezdés, I. cikk (3) bekezdés, 28. cikk

ELSŐ RÉSZ

ALAPVETŐ RENDELKEZÉSEK

I. Fejezet

A TÖRVÉNY HATÁLYA

1. § (1) E törvény hatálya kiterjed a természetes és a jogi személynek, valamint – a VI. Fejezetben szabályozott magatartások kivételével – a külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepének (a továbbiakban együtt: vállalkozás) Magyarország területén tanúsított piaci magatartására, kivéve ha törvény eltérően rendelkezik. E törvény hatálya alá tartozik továbbá – az Európai Gazdasági Térségen kívül tanúsított II. és III. Fejezet szerinti magatartások kivételével – a vállalkozás külföldön tanúsított piaci magatartása is, ha annak hatása Magyarország területén érvényesülhet.

(2) Az Európai Unió működéséről szóló szerződés (a továbbiakban: EUMSz.) 101., illetve 102. cikkének (korábban az Európai Közösséget létrehozó szerződés 81., illetve 82. cikke) alkalmazása során az e cikkek hatálya alá tartozó piaci magatartásra is e törvény eljárási rendelkezéseit kell alkalmazni akkor, ha az 1/2003/EK tanácsi rendelet alapján a Gazdasági Versenyhivatal vagy magyar bíróság eljárásának van helye.

Áttekintés

A Tpvt. 1. §-a azoknak a kérdéseknek a megválaszolásához nyújt segítséget, hogy

– mely személyeknek,

– milyen és hol tanúsított magatartása

tartozik a Tpvt. hatálya alá.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

Amint azt az AB megállapította, a Tpvt. 1. § (1) bekezdése olyan módon határozza meg a Tpvt. hatályát, hogy a tárgyi hatályt megalapozó piaci magatartás tanúsítója tartozik a törvény hatálya alá. A törvényi meghatározásból megállapíthatóan, más törvény eltérő rendelkezése hiányában, a Tpvt. alanyi hatálya kiterjed mindenkire, illetve minden szervezetre, aki/amely piaci magatartást tanúsít vagy tanúsíthat, amire ezt követően a Tpvt. a vállalkozás gyűjtőfogalmat használja. Az AB szerint nem sérti a jogbiztonságot az, hogy a Tpvt. hatályát a jogalkotó inkább keretjellegűen, generálklauzulákkal, nem túl részletezően határozta meg a hatályos versenyjogunkat jellemző ágazat- és szektorsemlegesség szellemében. Emellett ez a jogi rendelkezés fenntartja annak a lehetőségét, hogy külön törvény olyan magatartásra kötelezze vagy hatalmazza fel a vállalkozásokat, amelyek egyébként – ilyen külön törvényi rendelkezés hiányában – versenyjogi jogsértést valósítanának meg. Az AB megállapítása szerint nem alkotmányellenes tehát, hogy a törvény személyi hatályára annak tárgyi hatálya az irányadó. Az AB arra is rámutatott, hogy ez a széles értelmezésre lehetőséget adó szabályozás összhangban áll az uniós versenyjogi szabályozással (84/B/2001. AB határozat).

A vállalkozás versenyjogi fogalma tehát magában foglal minden olyan személyt, aki/amely piaci magatartást tanúsít, függetlenül az adott személy jogi helyzetétől.

A Tpvt. hatálya a természetes személyekre is kiterjed, azok cselekményei a Tpvt. tárgyai lehetnek (tárgyi hatály), azzal, hogy a személyi hatály önállóan nem, csak a tárgyi hatályhoz, az adott cselekményhez kötötten állapítható meg: bárki és bármilyen formáció, elnevezéstől függetlenül a Tpvt. hatálya alá tartozhat, ha piaci magatartást tanúsít, gazdasági piaci tevékenységet végez {Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.247/2019/11. [38]}.

A törvényi szabályozásból megállapíthatóan tehát a Tpvt. személyi hatályának a megállapításánál annak van jelentősége, hogy az adott személy Magyarországon tanúsít-e piaci magatartást, vagy olyan piaci tevékenységet, amelynek hatása Magyarországon érvényesül (vö. BDT2019. 4038.), mindazonáltal a Tpvt. nem határozza meg a piaci magatartás fogalmát. Az értelmezés során az AB például azon uniós megközelítést hívta fel, amely szerint minden olyan tevékenység gazdasági tevékenységnek minősül, amely áruk vagy szolgáltatások adott piacon történő kínálatával jár (84/B/2001. AB határozat). A hazai bírói gyakorlat ezzel összhangban helyezkedett arra az álláspontra, hogy a Tpvt. tárgyi hatálya alá az üzletszerű gazdasági tevékenység tartozik, amely alatt nyereség-, illetve vagyonszerzésre irányuló termelő és szolgáltató tevékenység értendő. A versenyjog a vállalkozás versenycselekményét minősíti, versenycselekmény pedig a vállalkozás minden magatartása, amelyet piacra lépése, piaci szereplésekor gazdasági céljai elérése érdekében fejt ki (BH2004. 479.).

A Tpvt. rögzíti, hogy hatálya – a VI. Fejezetben szabályozott magatartások (a vállalkozások összefonódásának ellenőrzése) kivételével – kiterjed a külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepének Magyarország területén tanúsított piaci magatartására is. Ha a jogsértést a külföldi vállalkozás bejegyzés alatt lévő fióktelepe (előfióktelep) nevében eljáró cégjegyzésre jogosult személyek valósítanak meg, akkor ezzel kapcsolatban a bejegyzést követően a fióktelep perelhető (BH2009. 154.).

A Tpvt. a területi hatálya vonatkozásában két fordulatot tartalmaz. A Tpvt. hatálya kiterjed egyrészt a Magyarország területén tanúsított piaci magatartásra (kivéve, ha törvény eltérően rendelkezik). Ahhoz, hogy a hatály fennállta ezen fordulat alapján kerülhessen megállapításra, figyelembe veendő, hogy a törvény személyi hatályával érintett (akár magyarországi, akár külföldi székhelyű) vállalkozásoknak Magyarországon fizikai mivoltukban is jelen kell lenniük ahhoz, hogy a törvény hatálya az általuk tanúsított piaci magatartásra kiterjedjen. A Tpvt. hatálya alá tartozik másrészt – az Európai Gazdasági Térségen (a továbbiakban: EGT) kívül tanúsított II. és III. Fejezet szerinti magatartások kivételével – a vállalkozás külföldön tanúsított piaci magatartása is, ha annak hatása Magyarország területén érvényesülhet. E rendelkezés a Tpvt. területi hatályát a magyarországi piacon jelen nem lévő vállalkozásra, illetve a vállalkozás külföldön tanúsított piaci magatartásra is kiterjeszti, amennyiben annak hatása Magyarország területén érvényesülhet (BH2011. 39.). A területi hatály második fordulata kapcsán nem mellőzhető annak figyelembevétele, hogy a vállalkozás külföldön tanúsított, Magyarország területén hatást gyakorló piaci magatartása nem tartozik a Tpvt. hatálya alá, ha a magatartás tanúsítására az EGT-n kívül került sor, és a magatartás a Tpvt. II. és III. Fejezet szerint értékelendő (azaz a tisztességtelen versenynek és az üzleti döntések tisztességtelen befolyásolásának tilalmába ütköző magatartás esetén). Ugyanakkor, ha e magatartásokat az EGT-n belül tanúsították, akkor a Tpvt. hatálya ezekre is kiterjed.

Mindez azt eredményezi, hogy például adott esetben a külföldi viszonteladókkal kötött szerződésekkel kapcsolatos magatartások kapcsán is megállapítható a Tpvt. hatálya, amennyiben azok Magyarországra, az itt értékesített termékek versenyfeltételeire is hatást gyakorolnak, tekintettel arra, hogy a külföldön alkalmazott viszonteladási árak meghatározása és a területen kívüli értékesítés tilalma közvetve befolyásolhatják a magyarországi piaci viszonyokat is, mivel hozzájárulnak a hazai árszínvonal fenntartásához és a belföldi forgalmazók területeinek védelméhez. Ha a földrajzi, területi korlátozás magában foglalta a Magyarországra történő értékesítés tilalmát is, akkor azzal kapcsolatban alappal feltehető, hogy hatást fejtett ki a magyar piacra, s a viszonteladási árak meghatározása szintén azonnali és jelentős hatást gyakorolt Magyarországra, hiszen a külföldi partnerekre vonatkozóan megfogalmazott azon elvárás, hogy az áraknak magasabbaknak kell lenniük a magyar árszínvonalnál, a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján kifejezetten azt a célt is szolgálta, hogy a külföldi viszonteladóknak értékesített termékek ne szivárogjanak vissza hazánkba (57/2017. VJ 179–180. pont).

A Tpvt. 1. § (2) bekezdése rögzíti, hogy az EUMSZ 101., illetve 102. cikkének alkalmazása során az e cikkek hatálya alá tartozó piaci magatartásra is a Tpvt. eljárási rendelkezéseit kell alkalmazni akkor, ha a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló 1/2003/EK tanácsi rendelet alapján a Gazdasági Versenyhivatal (a továbbiakban: GVH) vagy magyar bíróság eljárásának van helye. A tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény módosításáról szóló 2003. évi XXXI. törvény indokolása ismerteti, hogy az EK-Szerződés 81. és 82. cikkének (az EUMSZ 101. és 102. cikkének) alkalmazására vonatkozó 1/2003/EK tanácsi rendelet a közösségi versenyjogi eljárási reform eredményeként került elfogadásra. Az 1/2003/EK tanácsi rendeletet megelőzően a közösségi versenyjogi szabályok hatékony érvényesítését a Bizottságra mint a Közösség versenyhatóságára ruházták a közösségi versenyjog rendszerének megerősítése érdekében. A tagállamok számának növekedése, különösen a küszöbön álló bővítés nyilvánvalóvá tette, hogy a kezdetekben kialakított rendszer a tagállamok ilyen nagy száma mellett nem működhet hatékonyan. Erre figyelemmel fogadták el a közösségi versenyjog kikényszerítésének rendjét megújító 1/2003/EK tanácsi rendeletet, amelyet a bővítés időpontjától, azaz 2004. május 1-jétől kell alkalmazni. A változás fő jellemzője a decentralizáció: mind a tagállami versenyhatóságok, mind pedig a tagállami bíróságok a korábbihoz képest nagyobb szerepet kapnak, és nagyobb felelősség hárul rájuk a közösségi versenyjog alkalmazásában.

Tehát nemcsak az Európai Bizottság, hanem a tagállami versenyhatóságok és bíróságok is jogosultak a közösségi rendelkezések közvetlen alkalmazására, azzal, hogy ebben az esetben a saját eljárási szabályaikat alkalmazzák, az 1/2003/EK tanácsi rendeletben meghatározott kiegészítésekkel. Ennek megfelelően az 1/2003/EK tanácsi rendelet alapján Magyarországon az uniós versenyjogot is alkalmazni kell, azzal, hogy erre a magyar eljárási szabályok szerint kerülhet sor.

Az összefonódások vonatkozásában figyelembe veendő, ha egy külföldön létrehozott összefonódásról az állapítható meg, hogy nincsenek magyarországi versenyhatásai. Ez nem jelenti azt, hogy egy ilyen összefonódásra biztosan nem terjed ki a Tpvt. hatálya. Minden olyan külföldön létrehozott összefonódás a Tpvt. hatálya és bejelentési kötelezettség alá esik, amelyre a Tpvt. 24. § szerinti küszöbszámok teljesülnek. Az összefonódás-bejelentésnek Tpvt. 24. § szerinti küszöbszámai (figyelemmel a Tpvt. 27. §-ára is) a Tpvt. 1. § (1) bekezdés második mondata szerinti hatályának konkretizálását jelentik az összefonódás GVH általi tudomásulvételének szükségessége megítélése szempontjából [a Gazdasági Versenyhivatal elnökének és a Gazdasági Versenyhivatal Versenytanácsa elnökének az összefonódások vizsgálatára irányuló eljárással kapcsolatos egyes jogalkalmazási kérdésekről szóló 3/2021. közleménye (a továbbiakban: 3/2021. GVH közlemény) 8. pont].

Kiemelendő ugyanakkor, hogy míg az EUMSZ 101. és 102. cikkének alkalmazása decentralizált, addig az EK összefonódás-ellenőrzési rendelet alkalmazása az Európai Bizottság hatáskörébe tartozik, a tagállami versenyhatóságok szerepe itt járulékos. Amint azt a Tpvt. 80/A. § (2) bekezdése rögzíti, a vállalkozások európai uniós jog hatálya alá tartozó összefonódásának ellenőrzése során a Tpvt. rendelkezéseit akkor kell alkalmazni, ha az EK összefonódás-ellenőrzési rendelet így rendelkezik. Az EK összefonódás-ellenőrzési rendelet hatálya alá tartozó összefonódások ellenőrzését tehát nem a tagállami versenyhatóságok, hanem az Európai Bizottság végzi el.

Joggyakorlat

A Tpvt. 1. § (1) bekezdése értelmében a Tpvt. személyi hatálya a vállalkozásokra terjed ki. A normaszövegből következik, hogy a versenyjogi szabályozás alanya nemcsak gazdasági társaság, hanem akár természetes személy is lehet, amennyiben a Tpvt. tárgyi hatálya alá tartozó magatartást fejt ki. Nem annak van tehát jelentősége, hogy magánszemélyről vagy gazdasági társaságról van-e szó, hanem annak, hogy folytat-e versenyjogi szempontból releváns gazdasági tevékenységet. A vállalkozás fogalma – függetlenül annak jogi helyzetétől, de még a profitorientáltságától is – kiterjed minden olyan piaci szereplőre, aki gazdasági tevékenységet végez (Fővárosi Ítélőtábla 2.Kf.27.217/2010/4.). Ennek megfelelően a versenyjogi szabályozás alanya nemcsak egy gazdasági társaság lehet, hanem akár egy természetes személy is, ha a Tpvt. tárgyi hatálya alá tartozó magatartást fejt ki. Versenyjogi értelemben az tekinthető vállalkozásnak, aki üzletszerű tevékenységét nyereség- vagy vagyonszerzés céljából végzi (Legfelsőbb Bíróság Kf.II.27.706/1997/3.), ugyanakkor közömbös, hogy a Tpvt. 11. § (1) bekezdése szerinti döntést hozó vállalkozások társadalmi szervezete nonprofit módon működik-e, a tagjai érdekében tevékenykedő, őket képviselő vállalkozások társadalmi szervezetének ugyanis magának nem kell piaci magatartást tanúsítania ahhoz, hogy magatartása versenyjogilag értékelhető legyen [a Gazdasági Versenyhivatal Versenytanácsának Tpvt.-vel kapcsolatos elvi jelentőségű döntései (2021) (a továbbiakban: GVH VT Tpvt.-vel kapcsolatos elvi jelentőségű döntések) 1.11. pont].

Piaci magatartás tanúsítása esetén annak sincs jelentősége, hogy maga a tevékenység nyereségorientált-e vagy sem, így a Tpvt. hatálya kiterjed az alapítványra is (BDT2019. 4038.).

A Tpvt. kapcsán szükséges elhatárolni a piaci és a piaci hatású magatartásokat. A közfeladat ellátása például nem piaci magatartás, de egy közfeladatot ellátó szervezet cselekménye is lehet piaci hatású, s így a közfeladatokat ellátó személyek is lehetnek alanyai piaci viszonyoknak, tanúsíthatnak tisztességtelen piaci magatartást. Önmagában az nem zárja ki a tevékenységüket a Tpvt. hatálya alól, hogy főfeladatként közfeladat ellátására hozták létre ezeket a személyeket. Ezzel együtt az adott konkrét körülmények között megállapítható lehet, hogy például a közfeladatot ellátó szervnek a törvény által előírt azon eljárása, amellyel meghatározza az európai uniós támogatásokhoz szükséges pályázati felhívások tartalmi és formai követelményeit, köztük egy adott építési normagyűjtemény alkalmazását, nem tekinthető piaci magatartásnak akkor sem, ha ilyen hatása is lehet, ezért eljárása nem vonható a versenyjog hatálya alá (BH2011. 256.).

A Tpvt. 1. § (1) bekezdése értelmében más törvény a Tpvt.-től eltérően rendelkezhet a hatály vonatkozásában. A GVH szerint mivel a Tpvt. 1. §-ában foglalt, ha törvény eltérően rendelkezik fordulat főszabály alóli kivétel, azt alapelvi jelleggel szűken kell értelmezni. Ez felel meg annak a jogalkotói szándéknak, amely a Tpvt.-t minden gazdasági szektorban irányadó viselkedési kódexnek szánta. A versenyellenes magatartásra vonatkozó felhatalmazásnak törvényben kell testet öltenie (vagy arra egyértelműen visszavezethetőnek kell lennie), továbbá kétséget kizáróan ki kell tűnnie annak a kivételes jogalkotói szándéknak, amely a Tpvt. főszabályként való érvényesülésének az adott gazdasági ágazatban gátat kíván szabni (GVH VT Tpvt.-vel kapcsolatos elvi jelentőségű döntések 1.5. pont).

Kérdésként merülhet fel, hogy ha egy versenyfelügyeleti eljárás kizárólag a nemzeti versenyjog alapján indul, akkor relevanciával bírnak-e az uniós jogra, joggyakorlatra történő hivatkozások. Az 1/2003/EK tanácsi rendelet 3. cikk (2) bekezdése szerint a nemzeti versenyjog alkalmazása nem vezethet az olyan megállapodásoknak, vállalkozások társulásai döntéseinek vagy összehangolt magatartásoknak a tilalmához, amelyek ugyan befolyásolhatják a tagállamok közötti kereskedelmet, viszont az EK-Szerződés 81. cikk (az EUMSZ 101. cikk) (1) bekezdésének értelmében nem korlátozzák a versenyt, vagy amelyek megfelelnek az EK-Szerződés 81. cikk (az EUMSZ 101. cikk) (3) bekezdésében foglalt feltételeknek, illetve amelyek valamelyik, az EK-Szerződés 81. cikk (az EUMSZ 101. cikk) (3) bekezdésének alkalmazásáról szóló rendelet hatálya alá tartoznak. Az 1/2003/EK tanácsi rendelet alapján a tagállamok nem akadályozhatók meg abban, hogy a saját területükön szigorúbb nemzeti jogszabályokat alkalmazzanak a vállalkozások által folytatott egyoldalú magatartás tilalmára vagy szankcionálására. A Kúria értelmezése szerint ha nincs tagállamok közti érintettség, akkor az uniós jog nem követeli meg, hogy a nemzeti jog alapján ne minősíthessen a nemzeti hatóság egy megállapodást versenykorlátozónak, amely az uniós jog alapján nem lenne az. A Kúria szerint az uniós jogból vett rendelkezések és fogalmak egységes értelmezése vonatkozásában helye van tisztán nemzeti jogon alapuló határozat esetében is az uniós jog hivatkozásának, ugyanakkor nemzeti jogon alapuló határozatok esetén a nemzeti jog szabályainak megsértését kell állítani vagy a nemzeti jog szabályainak uniós jog tükrében való helytelen értelmezési gyakorlatát, avagy az uniós joggal való ellentétes tartalmát kell ahhoz állítani, hogy – e hivatkozások helytállósága esetén – a bírósági felülvizsgálati kérelem sikeres legyen {EBH2017. K.16., különösen [28]}.

Kapcsolódó joggyakorlat

84/B/2001. AB határozat

EBH2017. K.16.

BH2011. 256.

BH2011. 39.

BH2009. 154.

BH2004. 479.

BDT2019. 4038.

Legfelsőbb Bíróság Kf.II.27.706/1997/3.

Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.247/2019/11.

Fővárosi Ítélőtábla 2.Kf.27.217/2010/4.

57/2017. VJ

Kapcsolódó európai uniós jogi szabályozás

Az Európai Unió működéséről szóló szerződés 101–102. cikk

A Tanács 2004. január 20-i 139/2004/EK rendelete a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről

A Tanács 2002. december 16-i 1/2003/EK rendelete a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról

II. Fejezet

A TISZTESSÉGTELEN VERSENY TILALMA

2. § Tilos gazdasági tevékenységet tisztességtelenül – különösen a megrendelők, vevők, igénybevevők és felhasználók (a továbbiakban együtt: üzletfelek), illetve a versenytársak törvényes érdekeit sértő vagy veszélyeztető módon vagy az üzleti tisztesség követelményeibe ütközően – folytatni.

Áttekintés

A Tpvt. 2. §-a a Tpvt.-ben szabályozott, a bíróság hatáskörébe tartozó (a Tpvt. II. Fejezetében szabályozott) versenysértő magatartások generálklauzulája fejezeti klauzula (BDT2013. 3024.). Mögöttes, joghézagkitöltő, kisegítő jellegű generálklauzulaként {vö. BH2017. 410. [34], PJD2020. 17. [10]} általános jelleggel tiltja a gazdasági tevékenység tisztességtelen folytatását, s olyan általánosan megfogalmazott tényállást tartalmaz, amely lehetőséget ad a típustényállások alá nem sorolható vagy előre nem is látható tisztességtelen versenycselekményekkel szembeni fellépésre (BDT2013. 3024.), általa a külön nevesített tényállások alá nem tartozó esetek is megvizsgálhatóvá válnak, és ilyen esetekben is el lehet marasztalmi a tisztességtelennek minősülő magatartást tanúsító személyeket (vö. BH2011. 256.).

A Tpvt. 2. §-ának értelmezése és alkalmazása elsősorban azokkal a gazdasági tevékenységekkel kapcsolatban merül fel, amelyek nem vonhatók a Tpvt. 3–7. §-ai alá.

A Tpvt. 2. §-ának megsértése miatti eljárás lefolytatása a Tpvt. 86. § (1) bekezdése értelmében a bíróság hatáskörébe tartozik [amint azt a Tpvt. 88. § (3) bekezdése rögzíti, a perre a törvényszéknek van hatásköre]. A Tpvt. 86. § (2) bekezdése határozza meg, hogy az érdekelt a keresetben milyen kereseti kérelmeket fogalmazhat meg, azzal, hogy a bíróság eljárása a Tpvt. 78. §-a szerinti bírság kiszabására is kiterjed (Tpvt. 87. §). A per főszabály szerint a magatartás tanúsításától számított 6 hónapos elévülési határidőn belül indítható, a magatartás tanúsításától számított 3 év eltelte után perindításnak nincs helye [Tpvt. 88. § (1) bekezdés].

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

A Tpvt. 2. §-ába ütköző magatartások köre rendkívül széles, a termék forgalmazási engedély nélküli forgalomba hozataltól (BH1992. 522.) a disztribútori szerződés rendeltetésellenes felhasználásáig terjedően (Kúria Pfv.VII.22.042/2017/8.).

A Tpvt. 2. §-ába ütköző tisztességtelen piaci magatartás elvileg úgy is folytatható, hogy az adott jogalany nincs tisztában azzal, hogy tisztességtelen magatartást valósít meg, a magatartás esetén nem kell fennállnia a célzatosságnak – azzal, hogy vannak esetek, amikor az adott magatartás (például a mesterséges árképzés) csak szándékos, célzatos magatartással valósítható meg – (vö. pl. Kúria Gfv.VII.30.365/2012/4.).

A Tpvt. 2. §-a példálózó jelleggel tesz említést egyes tisztességtelen gazdasági tevékenységről (gazdasági tevékenység megrendelők, vevők, igénybe vevők és felhasználók, illetve versenytársak törvényes érdekeit sértő vagy veszélyeztető módon vagy az üzleti tisztesség követelményeibe ütközően történő folytatása). A normaszövegből megállapíthatóan a Tpvt. 2. §-a nemcsak azt a gazdasági tevékenységet tilalmazza, amelyet az egyik versenytárs a másik versenytárssal szemben tanúsít. E vonatkozásban a Tpvt. az egész II. Fejezet vonatkozásában szakított a korábbi szabályozással, mivel a II. Fejezetben nem csupán azokat a törvényi tényállásokat szabályozza, amelyeket versenytársak követhetnek el egymással szemben. A Tpvt. II. Fejezete egyes esetekben az egyedi, konkrét piaci szereplővel szembeni tisztességtelen támadásokat tiltja, részesíti magánjogi védelemben, a szankciók a jogában sértett vállalkozás és a jogsértő között – versenytársi minőségüktől adott esetben függetlenül – az egyedi, magánjogi bírósági jogvitában alkalmazhatók, más tényállások (a Tpvt. 3., 6. és 6/A. §) ugyanakkor csak versenytárs által versenytárs sérelmére követhetőek el (vö. BDT2011. 2444.).

Joggyakorlat

A Tpvt. 2. §-a általános jelleggel tilalmazza a gazdasági tevékenység tisztességtelenül történő folytatását, ugyanakkor magának a tisztességtelenségnek a mércéjét nem határozza meg. A joggyakorlat szerint a gazdasági tevékenység tisztességtelen voltának megítélésében a gazdasági életben kialakult szokások, elvárások irányadók (BH1993. 388.).

A Tpvt. 2. §-a tisztességtelen gazdasági tevékenység folytatását tilalmazza. Van bírói ítélet, amely szerint a tevékenység folytatása kifejezéséből az következik, hogy a piac megzavarására a rendszeres, ismétlődő vagy tartós magatartás alkalmas {BDT2016. 3442. [21], hatályában fenntartotta a Kúria Gfv.VII.30.183/2015/10.}, amely a kereskedelmi gyakorlat Fttv. szerinti fogalmának értelmezése mint analógia alapján vitatható. Az Fttv. 2. § d) pontja szerint a kereskedelmi gyakorlat a vállalkozásnak, illetve a vállalkozás érdekében vagy javára eljáró személynek az áru fogyasztók részére történő értékesítésével, szolgáltatásával vagy eladásösztönzésével közvetlen kapcsolatban álló magatartása, tevékenysége, mulasztása, reklámja, marketingtevékenysége vagy egyéb kereskedelmi kommunikációja. Az Európai Unió Bíróságának (a továbbiakban: EUB) a C-388/13. UCP Magyarország ítélete (ECLI:EU:C:2015:225) értelmében nincs relevanciája annak a körülménynek, hogy a vállalkozás kereskedő cselekményére csak egyszer került sor, és az csak egyetlen fogyasztót érintett, ugyanis a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv nem tartalmaz arra vonatkozó utalást, hogy a vállalkozás tevékenységének vagy mulasztásának ismétlődő jellegűnek kellene lennie, vagy hogy annak több fogyasztóra kellene vonatkoznia. Az EUB szerint a vállalkozás által a fogyasztóval való téves információközlés akkor is a 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv értelmében vett megtévesztő kereskedelmi gyakorlatnak minősül, ha ez az információközlés csak egyetlen fogyasztót érintett. Ez a megközelítés a Tpvt. 2. §-ának azon értelmezését erősíti, amely szerint a piac megzavarására nemcsak a rendszeres, ismétlődő vagy tartós magatartás lehet alkalmas.

A Tpvt. 2. §-a megsérthető a versenytárs munkavállalóinak átcsábításával is. Ez a Tpvt.-ben nem önállóan nevesített jogsértés, tényállás. A verseny természetszerű következménye, hogy a munkavállalókat minél kedvezőbb ajánlattal próbálják a vállalkozások megszerezni. Önmagában a munkaerő-vándorlás, -eltolódás nem eredményez tisztességtelenséget, hiszen a képzett, gyakorlott munkavállaló más céghez történő átkerülése, szerződtetése a szabad munkaerő-vándorlás alapelvének is része, ezért a kialakult bírói gyakorlat alapján nem ütközik az üzleti tisztesség követelményébe a versenytárs részéről tett olyan szerződési ajánlat vagy felhívás, amely kedvezőbb üzleti feltételek kilátásba helyezésével kísérli meg elérni, hogy a dolgozó a munkaviszonyát mondja fel, és az ajánlatot tevővel kössön munkaszerződést. A munkaerő-csábítás nem egyszerűen a munkahely megváltoztatására való rábírást jelenti, hanem esetleg egy komplett üzem átvételét, azt, hogy az érdekelt féltől távozó munkaerő a személyéhez kapcsolódó tevékenységi kört, üzletágat is a versenytárshoz juttatja. A munkaerő-csábítás többlettényállási eleme az a célzat vagy eredmény, amely a munkavállaló(k) személyében és szakmai tudásában megtestesülő teljes üzletág, vagy az adott üzletág nagy részének a versenytárshoz való juttatására vagy a munkavállaló személyéhez kapcsolódó ügyfélkör átkerülésére irányul, azt eredményezi. Ennek megfelelően például egy adott ügyben a bíróságnak azt kellett vizsgálnia, hogy a munkaerő felhívása kulcspozícióban lévő munkatárs távozásához kötődik-e, több munkavállalót azonos üzletágban érintett-e, igazolható-e, hogy a munkahely elhagyására irányuló szándékot mi vagy ki alakította ki, létezett-e korábban, és ha igen, milyen méretű volt az átvett üzletág az új munkáltatónál, az érintett munkavállalók cselekményeire (felmondások) milyen ütemben és módon került sor {Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.247/2019/11. [50]–[52]}. Megjegyezzük, ha vállalkozások társulása (egyesülete, szövetsége stb.) hoz döntést a tagság vonatkozásában érvényesülő átcsábítási tilalom tárgyában, az a Tpvt. 11. §-ába ütköző magatartásnak minősülhet (lásd 61/2017. VJ).

Ugyancsak széles azon magatartások köre, amelyek esetében a bíróság azt állapította meg, hogy az nem ütközött a Tpvt. 2. §-ába. Többlettényállási elem hiányában nem minősül a Tpvt. 2. §-ába ütköző magatartásnak például az, ha egy jogalany részben érvénytelen szerződést köt vagy szerződésszegő magatartást tanúsít, mivel ha a szerződés a Ptk. hatálya alá tartozik, akkor a magatartás jogkövetkezményeit a Ptk. szabályozza {BH2019. 54. [63]}. Nem vonható a Tpvt. 2. §-a alá a közfeladatot ellátó szervnek a törvény által előírt azon eljárása, amellyel meghatározta az európai uniós támogatásokhoz szükséges pályázati felhívások tartalmi és formai követelményeit (BH2011. 256.), de az sem tekinthető tisztességtelen gazdasági tevékenységnek, ha olyan árut nem vásárol meg egy gazdasági szereplő, amelyet nem tud értékesíteni, amelynek megvétele jelentős kárt okozna számára (Kúria Gfv.VII.30.183/2015/10.).

A Tpvt. 2. §-a ún. szubszidiárius tényállás, vagyis ha valamely magatartás megfelel egy nevesített másik törvényi tényállásnak, akkor az adott magatartást kizárólag a konkrét tényállás szerint lehet és kell megítélni, és ehhez nem hívható segítségül mögöttesen a tisztességtelen magatartás általános tilalmát kimondó generálklauzula. A bírói gyakorlat szerint a magatartást ennek megfelelően elsősorban a típustényállások, a Tpvt. 3–7. §-ok alapján kell elbírálni {BDT2016. 3442. [21], hatályában fenntartotta a Kúria Gfv.VII.30.183/2015/10.}. A Tpvt. 2. §-a megsértésének vizsgálatát önmagában kizárja, hogy a kereset tárgyává tett magatartás a Tpvt. 3–7. § alkalmazásával értékelendő {BH2017. 342. [29]}.

A következetes bírói gyakorlat szerint a Tpvt. 2. §-ában megfogalmazott általános tilalom tehát olyankor alkalmazandó, ha a tényállás, azaz maga a sérelmezett magatartás nem vonható valamely nevesített típustényállás egyike alá sem. Ennek megfelelően a Tpvt. 3–7. §-aiban szabályozott tényállások alá tartozó versenyjogsértés esetén, többlettényállási elem hiányában nincs helye a Tpvt. 2. §-a alkalmazásának {Kúria Gfv.VII.30.312/2018/16. [44]}, arra akkor kerülhet sor, ha a tisztességtelennek állított magatartást a Tpvt. külön nem nevesíti, s így a tényállás nem vonható a Tpvt. 3–7. §-ai alá {PJD2020. 17. [10]}.

Ha az adott gazdasági tevékenység a Tpvt. 3–7. §-a alapján ítélendő meg, s a sérelmezett magatartás a típustényállások alapján nem valósít meg jogsértést, akkor ugyanazon ténybeli alapon nem állapítható meg a generálklauzulaként megfogalmazott tilalom megsértése sem. Ennek ellenkezője ugyanis azt eredményezné, hogy bár a bíróság azt állapítaná meg, hogy a gazdasági tevékenység nem minősül jogsértőnek a Tpvt. 3–7. §-a alapján a magatartást az általános tilalom, a fejezeti klauzula alapján mégis szankcionálná. Márpedig nem ez volt a jogalkotó szándéka, hanem az, hogy a típustényállásokba nem sorolható és a jogalkotó által előre nem látható, illetve nem definiálható piaci magatartások elleni fellépés lehetőségét is megteremtse. Az ugyanakkor nem kizárt, hogy ugyanazon termékekre vonatkozóan egymás mellett alkalmazásra kerüljön a Tpvt. 2. §-a és például a formatervezési minták oltalmáról szóló 2001. évi XLVIII. törvényben biztosított jogvédelem (BDT2013. 3024.).

Mindazonáltal nem feledhető, hogy a Tpvt. 2. §-a maga is sui generis tényállás, mint a Tpvt. 3–7. §-ok, így a generálklauzula tényállása önmagában is a kereset jogalapja lehet (BDT2011. 2444., illetve lásd még BDT2014. 3212.).

Kapcsolódó joggyakorlat

PJD2020. 17.

BH2019. 54.

BH2017. 410.

BH2017. 342.

BH2011. 256.

BH1993. 388.

BH1992. 522.

BDT2016. 3442.

BDT2014. 3212.

BDT2013. 3024.

BDT2011. 2444.

Kúria Gfv.VII.30.312/2018/16.

Kúria Pfv.VII.22.042/2017/8.

Kúria Gfv.VII.30.183/2015/10.

Kúria Gfv.VII.30.365/2012/4.

Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.247/2019/11.

61/2017. VJ

Kapcsolódó európai uniós joggyakorlat

C-388/13. UCP Magyarország, ítélet, ECLI:EU:C:2015:225

Kapcsolódó jogi szabályozás

2008. évi XLVII. törvény a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról 2. § d) pont

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról 3. §, 5. §, 6. §, 6/A. §, 7. §, 86. §, 87. §, 88. §

2/A. §

Hatályon kívül helyezte: a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény, valamint a Gazdasági Versenyhivatal eljárásaival összefüggő egyes törvényi rendelkezések módosításáról szóló 2013. évi CCI. törvény 89. § (2) bekezdés 2. pontja. Hatálytalan: 2014. VII. 1-től.

3. § Tilos valótlan tény állításával vagy híresztelésével, valamint valós tény hamis színben való feltüntetésével, úgyszintén egyéb magatartással a versenytárs jó hírnevét vagy hitelképességét sérteni, illetőleg veszélyeztetni.

Áttekintés

Valamely vállalkozás piacon képviselt jóhírneve és hitelképessége nagy jelentőséggel bír a versenyben. A vállalkozás számára piaci hátrányt okozhat, ha jóhírneve, hitelképessége sérelmet szenved. A tisztességtelen verseny tilalmába ütközhet, ha ennek hátterében egy versenytárs a valóságnak nem megfelelő állítása, az ilyen információ terjesztése áll.

A Tpvt. 3. §-ának megsértése miatti eljárás lefolytatása a Tpvt. 86. § (1) bekezdése értelmében a bíróság hatáskörébe tartozik [a Tpvt. 88. § (3) bekezdése alapján a perre a törvényszéknek van hatásköre]. A Tpvt. 86. § (2) bekezdése határozza meg, hogy az érdekelt a keresetben milyen kereseti kérelmeket fogalmazhat meg, azzal, hogy a bíróság eljárása a Tpvt. 78. §-a szerinti bírság kiszabására is kiterjed (Tpvt. 87. §). Maga a per főszabály szerint a magatartás tanúsításától számított 6 hónapos elévülési határidőn belül indítható, a magatartás tanúsításától számított 3 év eltelte után perindításnak nincs helye [Tpvt. 88. § (1) bekezdés].

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

A Tpvt. nem tartalmazza a jóhírnév mint egyfajta sajátos nem dologi jellegű vagyoni jog fogalmát.

A hírnév valamely személyre vonatkozó, mások által hozzáférhető azon tények, adatok összessége, amelyek alapján az adott személyről a társadalomban kialakul egyfajta értékítélet {BDT2021. 4387. [50]}.

Az üzleti jóhírnév, vagy más szóval a goodwill nem más, mint a vállalkozásról kialakult összbenyomás, amelybe beletartozik az adott piaci szereplő termelési-szolgáltatási színvonaláról, megbízhatóságáról, szavahihetőségéről, alkalmazottairól stb. alkotott kép. A goodwill egyidejűleg azt is jelenti, hogy a vállalkozásnak biztosított az ügyfélköre, és rendelkezik azzal a képességgel, hogy a jövőben további ügyfeleket szerezzen (Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.006/2019/6.).

Ennek megfelelően a jóhírnév sérelmét elsősorban az olyan közlések eredményezhetik, amelyek akár kifejezetten, akár utalásszerűen valamely személyre vonatkozó olyan objektíve valótlan tényállítást tartalmaznak, amely alapján az adott személyről korábban kialakult kedvezőbb társadalmi értékítéletet hátrányosan változtat meg {BDT2021. 4387. [50]}.

A jóhírnévhez való jog azt célozza, hogy az adott személyről a társadalomban, a piacon kialakult (vagy kialakuló) kép valós tényeken alapuljon. Az AB megközelítése szerint ugyanakkor ez nem jelenti azt, hogy ez a kép ne lehetne téves vagy helytelen, a jóhírnévhez való jog ugyanis pusztán azt biztosítja, hogy ez a kép valós tényekből levont következtetések eredményeképp álljon össze {vö. 3516/2021. (XII. 13.) AB határozat [63]}.

A jóhírnév védelmét nemcsak a Tpvt. szolgálja, hanem más jogszabályok is, így különösen az Alaptörvény, a Ptk. és a Btk. is.

Az Alaptörvény VI. cikk (1) bekezdés szerint mindenkinek joga van ahhoz, hogy magán- és családi életét, otthonát, kapcsolattartását és jó hírnevét tiszteletben tartsák.

A jóhírnévhez való jog polgár jogi védelme körében a Ptk. 2:43. § d) pontja a nevesített személyiségi jogok között szól a jóhírnévhez való jogról, kimondva, hogy a személyiségi jogok sérelmét jelenti a jóhírnév megsértése. A Ptk. 2:45. § (2) bekezdése értelmében a jóhírnév megsértését jelenti különösen, ha valaki más személyre vonatkozó és e személyt sértő, valótlan tényt állít vagy híresztel, vagy valós tényt hamis színben tüntet fel. A felróhatóságtól független szankciók vonatkozásában a Ptk. 2:51. § (1) bekezdése határozza meg, milyen követeléseket érvényesíthet az, akit személyiségi jogában megsértenek, a 2:52. §-ban szólva a nem vagyoni sérelemért követelhető sérelemdíjról.

A Ptk. a 3:1. § (3) bekezdésében leszögezi, a jogi személy személyhez fűződő jogaira a személyiségi jogokra vonatkozó szabályokat kell alkalmazni, kivéve, ha a védelem jellegénél fogva csupán az embert illetheti meg. Ebből megállapíthatóan a jóhírnévhez való jog a polgári jogi védelem körében is megilleti a jogi személyeket. A személyiségi jogok megsértésének polgári jogi felelősségi jogkövetkezményei továbbá a jogi személlyel szemben alkalmazhatók abban az esetben, ha a jogsértést a jogi személy tevékenységi körében eljáró természetes személy (jogi személy tagja, vezető tisztségviselője, tisztségviselője, alkalmazottja, megbízottja) követi el {BDT2021. 4387. [51]}.

A Tpvt. hírnévrontást (befeketítést) tiltó szabálya több elemében hasonlít a Ptk. 2:45. § (2) bekezdésére, amely a jóhírnév sérelmére vonatkozó szabályozást fogalmazza meg annyi különbséggel, hogy a piaci versenytársak esetén a Tpvt. 3. §-a mint speciális jogszabály alkalmazandó. További különbség a szabályozásban, hogy a Tpvt. a jóhírnév veszélyeztetését is jogsértésnek tekinti, míg a Ptk. szerint a jóhírnevet kifejezetten sérteni kell a jogsértés megállapításához (Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.006/2019/6.).

A jóhírnév büntetőjogi védelme kapcsán csak utalunk arra, hogy a jóhírnév megsértése ellen az általános büntetőjogi védelmet a rágalmazás (Btk. 226. §), a becsület csorbítására alkalmas hamis hang- vagy képfelvétel készítése (Btk. 226/A. §), a becsület csorbítására alkalmas hamis hang- vagy képfelvétel nyilvánosságra hozatala (Btk. 226/B. §), a becsületsértés (Btk. 227. §) és kegyeletsértés (Btk. 228. §) tényállásai nyújtják. Bár ezek az emberi méltóság és egyes alapvető jogok elleni bűncselekmények között szerepelnek, a magyar büntetőítélkezésben – amint azt az AB már évtizedekkel ezelőtt kiemelte – töretlenül követett gyakorlat szerint a társadalom kedvező értékítéletét, megbecsülését csorbító cselekményekkel szemben a büntetőjogi védelem nemcsak a természetes személyeket illeti meg, hanem a jogi személyeket, valamint a kollektív társadalmi kötelezettségekkel rendelkező személyösszességeket is [36/1994. (VI. 24.) AB határozat].

A hitelképesség fogalmát sem adja meg a Tpvt., azonban a törvény indokolása támogatást nyújt az értelmezéshez. Annak értelmében a Tpvt. a hitelképesség fogalmát nem szűken pénzügyi, hitelezési értelemben használja, nemcsak a jó adós hitelképességéről van szó, hanem az – a szó általános, köznapi értelmének megfelelően – az üzleti megbízhatóságot is jelenti.

A Tpvt. 3. §-a szerinti, motivációtól függő (lásd 84/B/2001. AB határozat) tényállást versenytárs valósíthatja meg versenytárssal szemben. A Tpvt. 3. §-a alkalmazásának feltétele tehát, hogy a jogsértés elkövetője és sértettje versenytársak legyenek. Nem állapítható meg a Tpvt. 3. §-ának megsértése, ha ez a feltétel nem teljesül.

A jogsértés úgyis megvalósítható, ha a versenytárs egyfajta közvetítőként továbbadja (híreszteli) a mástól szerzett, a versenytárs jóhírnevét, hitelképességét sértő, illetőleg veszélyeztető információt, de valós tény hamis színben való feltüntetésével is, ferdítéssel.

Nem eredményezi ugyanakkor a Tpvt. 3. §-ának megsértését a versenytársra vonatkozó valós tény (valós tény hamis színben való feltüntetését nem megvalósító) állítása, híresztelése, még akkor sem, ha ez adott esetben hátrányosan érinti annak jóhírnevét.

Joggyakorlat

Az AB-nek a jóhírnévvel kapcsolatos gyakorlata elsősorban a véleménynyilvánításhoz való joggal összefüggésben fogalmazódott meg, köszönhetően annak, hogy a véleménynyilvánításhoz való jog összeütközésbe kerülhet a jóhírnévhez való joggal. Ez azt eredményezte, hogy a jóhírnévhez való joggal összefüggésben az AB gyakorlata igen hiányos {3516/2021. (XII. 13.) AB határozat [55]}, ugyanakkor az elmúlt időszakban hozott döntések pontosították az AB álláspontját. Kiemelésre került, hogy a természetes személyeknél az emberi méltósághoz való jog abszolút jellegű, feltétlen és elidegeníthetetlen jogként illeti meg az embert, s önálló védelmet élvez az egyén életéről alkotott kép is (a jóhírnévhez való jog) {3516/2021. (XII. 13.) AB határozat [55]}. Itt hívjuk fel a figyelmet a Mavétv.-re is, amely a 8. § (1) bekezdésében kimondja, a magánélet tiszteletben tartásához való jog célja különösen a névviseléshez való jog, a személyes adatok, a magántitok, a képmás és hangfelvétel, a becsület és a jóhírnév védelme. A Mavétv. 8. § (2) bekezdés szerint a magánélet tiszteletben tartásához való jog megsértését jelentheti az egyén által különösen a magánélettel kapcsolatban megőrizni kívánt személyes adattal, titokkal, képmással, hangfelvétellel való visszaélés, vagy a becsület és a jóhírnév megsértése.

Az AB-nek már az Alaptörvény előtti gyakorlata is elismerte, hogy az általános cselekvési autonómia és annak alkotmányos védelme a jogi személyeket is megilleti, de csak korlátozott mértékben. Ennek az oka az AB szerint abban lelhető fel, hogy amíg a természetes személyeknél az emberi méltósághoz való jog abszolút jellegű, feltétlen és elidegeníthetetlen jogként illeti meg az embert, addig a jogi személyeknél a cselekvési autonómia csak az adott szervezet céljához, rendeltetéséhez kötötten adatik meg {24/1996. (VI. 25.) AB határozat [107], [111] és [112], amit megerősített a 24/2014. (VII. 22.) AB határozat [140]}.

Az Alaptörvény VI. cikk (1) bekezdése szerint ugyanakkor mindenkinek, így a nem természetes személynek is joga van ahhoz, hogy jó hírnevét tiszteletben tartsák. Az Alaptörvény I. cikk (4) bekezdése pedig úgy rendelkezik, hogy a törvény alapján létrehozott jogalanyok számára is biztosítottak azok az alapvető jogok, valamint őket is terhelik azok a kötelezettségek, amelyek természetüknél fogva nem csak az emberre vonatkoznak. Erre tekintettel az AB rögzítette, hogy az Alaptörvény a jogi személyek jóhírnévhez való jogát is védi, azzal, hogy a jóhírnévhez való joggal összefüggésben az AB gyakorlata igen hiányos, a jogi személyekkel kapcsolatban pedig eleddig – megfelelő indítvány híján – egyetlen határozat sem született {3165/2021. (IV. 30.) AB határozat [36]–[40]}.

A Tpvt. körében is figyelembe veendő, hogy nem minősül a jóhírnév megsértésének, ha a valakiről állított vagy híresztelt valótlan tény az adott személyre nézve nem sértő, illetve a valós tények közlése vagy a vélemény megfogalmazása sem sérti a jóhírnevet. A közlésnek ahhoz, hogy a jóhírnevet sértőnek minősüljön, alkalmasnak kell lennie arra, hogy hátrányos legyen az érintett személy társadalmi megítélésére, azonban a jogsértés megállapításának nem feltétele annak bizonyítása, hogy ez a hátrányos megítélés ténylegesen be is következett {vö. 3165/2021. (IV. 30.) AB határozat [43], 3516/2021. (XII. 13.) AB határozat [62]}.

Miközben a Ptk. meghatározza a jóhírnévsértés megállapíthatóságának együttes (konjunktív) feltételeit, vagyis azt, hogy a jóhírnév megsértése valótlan és sértő tények állításával, továbbá valós tények hamis színben való feltüntetésével valósítható meg, nem tartalmaz taxatív felsorolást a jóhírnév sérelmére vezető magatartásokat illetően {Kúria Pfv.21.568/2019/13. [36]}. Kiemelendő: a Ptk. 2:45. § (2) bekezdés szerint a valótlan tényállításban megnyilvánuló jóhírnévsértő magatartásnak nem tényállási eleme az, hogy nagy nyilvánosság előtt történjen {BH2019. 118. [34]}.

A joggyakorlat szerint a tényállítás a valóság egy meghatározott mozzanatára irányuló közlés, annak az állítása, híresztelése, hogy valami megtörtént, lezajlott, a valóságnak megfelelően létezik. Ezzel szemben a véleményértékelés álláspontot, bírálatot fejez ki úgy, hogy abból közvetve sem lehet valótlan tartalmú tények közlésére következtetni. A közlés tényállítás jellegét meghatározza egyrészt a valóság mozzanatának kijelentése, tehát hogy a közlések ténylegesen megtörtént eseményekről, létező adatokról szóljanak, másrészt a határozott közlés, tehát a tényállításnak nem az általánosság szintjén kell mozognia, hanem konkrétan vonatkoztathatónak kell lennie az érintett személyre, eseményre, körülményre. A tényállítás objektíven igazolható, vagyis az állítások olyan ismérvekkel rendelkeznek, amelyek alapján valóságuk bizonyítható vagy cáfolható {BDT2021. 4387. [53]}. A közlés tartalmának megítélése kapcsán alkalmazandó a személyiségvédelmi perekben is a PK 12. számú állásfoglalás, miszerint a közléseket a maguk egészében kell vizsgálni, a kifejezéseket nem formális megjelenésük, hanem valóságos tartalmuk szerint kell figyelembe venni. A közlés egymással összetartozó részeit összefüggésükben kell értékelni. Kiemelendő az is, a közlés jogsértő jellegének megítélésénél jelentősége van annak, hogy ha a kifogásolt közleménynek több lehetséges értelmezése is van, és ebből legalább egy alkalmas a jogsérelem megállapítására, akkor ezen értelmezést kell az érintett szempontjából alapul venni. A méltányos értelmezés elve szerint a közlésben rejlő értelmezési nehézségek hátránya nem terhelhető az érintettre {BDT2021. 4387. [55]}.

A bírói gyakorlat szerint a bíróságnak a jóhírnévsértés vizsgálata során nem a felperes szubjektív sértettségérzéséből kell kiindulnia, hanem egyfajta külső, objektív mércét kell alkalmaznia annak megítélésénél, hogy a kifogásolt közlések érdemben alkalmasak-e a jogosult személy hátrányos megítélésének kialakítására vagy sem {Kúria Pfv.IV.21.312/2019/3. [28]}, vagyis tekintettel kell lenni a társadalmilag kialakult közfelfogásra is {Kúria Pfv. 21.568/2019/13. [36]}. Egy tényállítás sértő tartalommal akkor bír, ha az egyéni érzékenységen túlmenően objektíve alkalmas arra, hogy az érintett társadalmi megítélését hátrányosan befolyásolja a tartalom valótlansága {Kúria Pfv.IV.21.613/2018/6. [32]}.

A joggyakorlatból a Tpvt. 3. §-a körében is releváns megállapításként említendő, hogy nem valósul meg személyiségi jogsértés, ha a kifogásolt közlés hatósági bejelentésben, feljelentésben szerepel, amit az arra hivatott szervekhez juttatnak el, így csak a titoktartásra kötelezett személyek előtt válik ismertté, ténylegesen nem befolyásolja a felperes társadalmi megítélését. Hatósági eljáráson kívül ugyanakkor az ilyen közlés jóhírnévsértést megvalósíthat {BDT2021. 4387. [53]}. Ha valaki tehát az általa megismert tények alapján bűncselekményt vélelmez, és feljelentést tesz, jogait rendeltetésszerűen gyakorolja, és önmagában emiatt nem ütközik a valótlan tény állításával vagy híresztelésével, valamint valós tény hamis színben való feltüntetésével, egyéb magatartással a versenytárs jóhírnevének, vagy hitelképességének sértése, illetőleg veszélyeztetése tilalmába (BDT2002. 714.). A versenytárs által versenytárs ellen tett büntető feljelentés akkor tekinthető tisztességtelen piaci magatartásnak, ha a feljelentő tudatában van annak, hogy a feljelentett nem követte el a feljelentésben megjelölt cselekményt (Legfelsőbb Bíróság Gfv.X.30.021/2005.).

A jogsértő magatartás megvalósítása kapcsán a Tpvt. nem tartalmaz taxatív felsorolást. Az megvalósítható valótlan tény állításával, ilyen tény híresztelésével, valós tény hamis színben való feltüntetésével, de egyéb magatartással is. A jogsértés elsősorban valótlan tény állításával valósítható meg, de a Tpvt. 3. § a versenytárs jóhírnevének, hitelképességének védelme körében minden olyan cselekményt tilt, amely alkalmas arra, hogy a versenytárs üzleti megbízhatóságát, piaci reputációját veszélyeztesse (BDT2002. 714.). A joggyakorlat szerint az üzleti életben a jóhírnév sérelmét jelenti például minden valóságos ténynek olyan színben való feltüntetése, amelyből arra lehet következtetni, hogy az illető vállalkozás nem megbízható üzlettárs, a látszat ellenére ténylegesen nem rendelkezik a nyugodt és kiegyensúlyozott üzletmenethez szükséges vagyonnal stb. (BH1995. 413.).

A szintén csak a leggyakoribb, tipikus hírnévrontó magatartást példálózó jelleggel kiemelő Ptk. joggyakorlatában például megfogalmazódott, hogy a közlést tág értelemben kell felfogni, az lehet a gondolat kifejezésének minden elképzelhető és alkalmas módja, így a tipikus szóbeli vagy írásbeli információátadás mellett a rajz, ábra, szobor, festmény, fotó, mozdulat, gesztus, cselekvés stb. útján való kifejezés is {3516/2021. (XII. 13.) AB határozat [63]}.

A Tpvt. 3. §-ának megsértése nemcsak akkor állapítható meg, ha a jóhírnév, a hitelképesség ténylegesen sérül, hanem akkor is, ha annak fennáll a veszélyeztetése, vagyis a sérelem reális lehetősége (lásd pl. BDT2006. 1493.). Ebben az esetben a bíróság előtt a felperesnek azt kell igazolnia, hogy a versenytárs magatartása alkalmas a jóhírnév, a hitelképesség megsértésére.

Kapcsolódó joggyakorlat

3516/2021. (XII. 13.) AB határozat

3165/2021. (IV. 30.) AB határozat

24/2014. (VII. 22.) AB határozat

84/B/2001. AB határozat

24/1996. (VI. 25.) AB határozat

36/1994. (VI. 24.) AB határozat

BH2019. 118.

BH2005. 326.

BH1995. 413.

BDT2021. 4387.

BDT2006. 1493.

BDT2002. 714.

Kúria Pfv.21.568/2019/13.

Kúria Pfv.IV.21.312/2019/3.

Kúria Pfv.IV.21.613/2018/6.

Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.006/2019/6.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Alaptörvény I. cikk (4) bekezdés, VI. cikk (1) bekezdés

2018. évi LIII. törvény a magánélet védelméről 8. §

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 2:43. §, 2:45. §, 2:51. §, 2:52. §, 3:1. § (3) bekezdés

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről 226–228. §

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról 2. §, 86–88. §

4. §

Hatályon kívül helyezte: az üzleti titok védelméről szóló 2018. évi LIV. törvény 23. § (2) bekezdése. Hatálytalan: 2018. VIII. 8-tól.

5. § Tilos máshoz olyan tisztességtelen felhívást intézni, amely harmadik személlyel fennálló gazdasági kapcsolat felbontását vagy ilyen kapcsolat létrejöttének megakadályozását célozza.

Áttekintés

A bojkottfelhívás a vállalkozók gazdasági mérlegelésen kívül eső befolyásolásának minősül, és ezzel sérti a vállalkozók döntési szabadságát, a verseny tisztaságát (BDT2006. 1378.).

A Tpvt. 5. §-ába ütköző jogsértő magatartás a bojkottáló a címzetthez intézett – szándékos és célzatos magatartásnak minősülő – felhívásával jön létre, amelyben a felhívás arra irányul, hogy a címzett és a bojkottált között a gazdasági kapcsolat szűnjön meg, illetve ne jöjjön létre (BH2007. 419.).

A Tpvt. 5. §-a kapcsán jelentőséggel bír a Tpvt. II. Fejezetében (2–7. §) szereplő tényállások egymáshoz való viszonya. A Tpvt. 2. §-a, a tisztességtelen verseny elleni jog generálklauzulája, általánosságban tiltja a tisztességtelen piaci magatartásokat, ugyanakkor ún. szubszidiárius tényállás, vagyis ha valamely magatartás megfelel egy nevesített másik törvényi tényállásnak (pl. a Tpvt. 5. §-ának), akkor az adott magatartást kizárólag a konkrét tényállás szerint lehet és kell megítélni (BDT2011. 2444.).

A tilalom megsértésének és a jogkövetkezmények megállapítása a bíróság hatáskörébe tartozik [a Tpvt. 88. § (3) bekezdése értelmében a perre a törvényszéknek van hatásköre]. A Tpvt. 86–87. §-ai határozzák meg, hogy az érdekelt a keresetben milyen kereseti kérelmeket fogalmazhat meg. A per főszabály szerint a magatartás tanúsításától számított 6 hónapos elévülési határidőn belül indítható, a magatartás tanúsításától számított 3 év eltelte után perindításnak nincs helye [Tpvt. 88. § (1) bekezdés].

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

A Tpvt. 5. §-a a bojkott kétféle formáját minősíti jogsértőnek. Egyfelől azt az esetet, amikor a máshoz intézett tisztességtelen felhívás célja a harmadik személlyel fennálló gazdasági kapcsolat felbontása, másrészt azt, amikor a tisztességtelen felhívás célja a harmadik személlyel fennálló gazdasági kapcsolat létrejöttének megakadályozását célozza. Ez utóbbi fordulat akkor is releváns, ha már létezik gazdasági kapcsolat a bojkottált és a címzettek között, s azt a felek, illetőleg valamelyik fél módosítani kívánja és a bojkottáló ezt kívánja megakadályozni.

A Tpvt. 5. §-a motivációtól függő tisztességtelen versenycselekményt tilalmaz (84/B/2001. AB határozat). Versenyjogsértőnek csak az a tisztességtelen bojkottfelhívás minősül, amelynek kifejezetten az a célja, hogy a címzett a bojkottálttal fennálló gazdasági kapcsolatát felbontsa vagy az ilyen kapcsolat létrejöttét megakadályozza (BH2007. 419.). Ennek megfelelően egy bírósági eljárás során a felperesnek nemcsak azt kell bizonyítania, hogy megvalósult a tisztességtelen felhívás, hanem azt is, hogy az szándékosan, célzatosan került tanúsításra (vö. pl. BDT2010. 2248.).

A Tpvt. 5. §-a szerinti bojkott három résztvevőt, résztvevői kört feltételez: a bojkottálót (aki a felhívást intézi), a címzettet (aki a felhívást megkapja) és a bojkottáltat (a címzettel már a felhívás idején gazdasági kapcsolatban áll, vagy közte és a címzett között a gazdasági kapcsolat létrejötte nem zárható ki) {BH2007. 419., illetve pl. BDT2006. 1378., Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.247/2019/11. [77]}.

A bojkottáló személye vonatkozásában kérdésként merülhet fel, hogy a bojkottáló (a bojkottfelhívással a címzetteket megkereső személy) kizárólag a bojkottált vállalkozás versenytársa lehet-e vagy sem. A Tpvt. II. Fejezete nem csak azokat a törvényi tényállásokat szabályozza, amelyeket versenytársak követhetnek el egymással szemben, egyes jogsértések elkövetőinek köre nem korlátozódik a versenytársakra {lásd pl. BDT2017. 3678. [24]}. Maga a Tpvt. 5. §-a nem állít olyan követelményt, amely szerint bojkottáló csak versenytárs lehet, ugyanakkor a bírói gyakorlatban megjelenik az az álláspont, amely szerint bojkottfelhívás a Tpvt. keretei között értékelhetően csak versenytárstól származhat {Kúria Pfv.IV.21.568/2019/13. [38]}. Megítélésünk szerint nem ez, hanem az a megközelítés áll összhangban a Tpvt. 5. §-ával, amely szerint a Tpvt. 5. §-a szerinti tényállás megvalósulhat akkor is, ha a felek nem versenytársak (BDT2011. 2444.).

Nem szükségszerű, hogy a címzett és a bojkottált közötti gazdasági kapcsolat felbomlását követően a bojkottáló és a címzett között jöjjön létre gazdasági kapcsolat, vagy a bojkottálóra nézve más módon közvetlenül előnyös legyen a címzett és a bojkottált közötti gazdasági kapcsolat felbomlása, meggyengülése. A jogsértés ennek hiányában is megállapítható (például egyfajta munkamegosztás keretében valósulhat meg a bojkott, ha a bojkottált helyébe lépő vállalkozás és a bojkottáló ugyanazon vállalatcsoporthoz tartozik) (BDT2006. 1378.). Kiemelendő, a Tpvt. 5. §-ának megsértéséért a címzett nem tartozik felelősséggel, még abban az esetben sem, ha a bojkottfelhívásnak eleget téve felbontja a bojkottálttal fennálló gazdasági kapcsolatát, vagy nem hoz létre ilyen kapcsolatot.

Nem tényállási eleme a bojkottfelhívásnak a saját (a bojkottáló), illetve az érdekeltségébe tartozó vállalkozás szolgáltatásának ajánlása {Kúria Gfv.VII.30.312/2018/16. [42]}.

A jogsértés megállapíthatóságához ugyanakkor az sem szükséges, hogy a bojkottfelhívás hatást gyakoroljon a címzettekre, a felhívás eredményes legyen.

Általános jelleggel rögzíthető, nem ütközik az üzleti tisztesség követelményeibe az olyan felhívás vagy szerződési ajánlat, amely kedvezőbb üzleti feltételek kilátásba helyezésével kísérli meg azt, hogy a megrendelő a harmadik személy helyett az ajánlatot tevővel szerződjön. Nem ütközik az üzleti tisztesség követelményeibe az olyan felhívás vagy szerződési ajánlat, amely kedvezőbb üzleti feltételek (pl. alacsonyabb ár, rövidebb szállítási határidő) kilátásba helyezésével kísérli meg azt, hogy a megrendelő a harmadik személy helyett az ajánlatot tevővel szerződjön (KGD1996. 65.). Főszabály szerint tehát nem minősül tisztességtelennek egy olyan felhívás, amely kedvezőbb ár vagy határidők feltüntetésének kilátásba helyezésével kívánja elérni a már létrejött vagy létrejövőben levő gazdasági kapcsolat megszakadását, létre nem jövetelét (BH2007. 419.). Megjegyezzük ugyanakkor, hogy ezt a megközelítést felülírhatja például egy olyan ágazati jogszabály, amely speciális, a bojkottfelhívás körében releváns rendelkezést ír elő (vö. BH2009. 19.).

Joggyakorlat

A bírói gyakorlat szerint az a felhívás ütközik a Tpvt. 5. §-ába, amelyik beazonosítható vállalkozásra vonatkozik. Ez nem jelenti azt, hogy a bojkottáltat név szerint kell a felhívásban megjelölni, elégséges, ha a felhívás címzettje vagy címzettjei az adott körülmények mellett azt egyértelműen a vállalkozásra vonatkoztatják. Ha tehát a bojkottfelhívásban név szerint nincs megjelölve a vállalkozás, akkor vizsgálni kell, hogy a címzettek egyértelműen beazonosíthatták-e az abban közöltek alapján, hogy a felhívást hozzájuk intéző kire nézve kívánja elérni fennálló gazdasági kapcsolatuk felbontását. A bojkottált személy beazonosíthatósága nemcsak közvetlenül, hanem közvetve is történhet. A bojkottált vállalkozást tehát nem kell név szerint megjelölni a felhívásban, elégséges, ha a felhívás címzettje vagy címzettjei az adott körülmények mellett azt egyértelműen a vállalkozásra vonatkoztatják (BDT2006. 1378.).

Megvalósította például a tiltott bojkottfelhívás Tpvt.-ben foglalt típustényállását az az egyértelműen beazonosítható versenytárs partnereinek címzett ügyvédi felhívás, amelyben a használati mintaoltalom bejelentési napjára tekintettel megvalósuló esetleges további jogsértés és joghátrány elkerülése érdekében a felhívást intéző személy a saját maga által gyártott és forgalmazott termék vásárlására szólított fel (BDT2018. 3796.).

A bírói gyakorlat szerint a bojkottfelhívással megvalósuló jogsértés ténye független attól, hogy a címzettekre ténylegesen milyen hatással van, a felhívás elérte-e a célját {lásd pl. BDT2018. 3796. [12]}. A tilalom megszegése akkor is megállapítható, ha a felhívás eredménytelen, a címzett piaci magatartását végül nem befolyásolta {Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.247/2019/11. [77]}.

A bírói gyakorlat értelmében a tiltott bojkottfelhívás nemcsak akkor valósulhat meg, ha azt maga a bojkottáló közvetlenül intézi a címzettekhez, hanem például azt az egyértelműen beazonosítható versenytárs partnereinek címzett azon ügyvédi felhívás is megvalósítja, amelyben a használati mintaoltalom bejelentési napjára tekintettel megvalósuló esetleges további jogsértés és joghátrány elkerülése érdekében a felhívást intéző személy a saját maga által gyártott és forgalmazott termék vásárlására szólít fel (BDT2018. 3796.).

A címzetti kör vonatkozásában egy kiterjesztő értelmezés követendő, figyelemmel például arra a döntésre, amely szerint az üzleti tisztesség követelményébe ütköző szándékos és célzatos bojkottfelhívásnak minősül a már fennálló szerződéses kapcsolat felbontására irányuló az a felhívás is, amelyet nem közvetlenül a szerződést kötő országos szervhez (kamarához), hanem a döntésre jogosult választmány tagjai egy részéhez intéznek, figyelemmel arra is, hogy a bojkottfelhívás nemcsak akkor valósulhat meg, ha arról a felhívás által érintett alanyok teljes köre értesül (BH2011. 286.).

Az újonnan alapított vállalkozások esetében a bírói gyakorlat azon megközelítése is figyelembe veendő, hogy nem tisztességtelen az újonnan alapított cég olyan felhívása, amelyben arról értesíti a tagok, ügyvezetők korábbi munkaviszonya során megismert üzleti partnereket, hogy az érintett magánszemélyek egy másik cég keretében folytatják tevékenységüket, és erre figyelemmel ajánlják fel ezen újabb cég szakszerű szolgáltatásait {BDT2017. 3678. [29]}.

A versenyjogi jogsértésre alapított perbeli kereset elbírálása során abból kell kiindulni, hogy a piacon új versenytárs megjelenése a gazdasági élet, a piacgazdaság szükségképpeni, kívánatos következménye, annak pozitív velejárója. Az új versenytárs megjelenése a piacon nem sérti a versenyt, hanem azt előmozdítja, ezért tisztességtelen piaci magatartást nem valósít meg. A piacgazdaság alapját képező gazdasági verseny lényegéhez tartozik, hogy azonos piacon, azonos árut vagy szolgáltatást kínáló vállalkozók versengenek a fogyasztók megrendeléséért, így az a körülmény, hogy a piacon hasonló vagy azonos szolgáltatást nyújtó másik vállalkozó is megjelenik, a gazdasági versenytől nem idegen, hanem azzal összhangban álló jelenség. A versenytárs megjelenése következtében a lanyhuló forgalom, csökkenő bevétel a verseny logikája szerint jogi védelemmel nem orvosolható. A versenyjognak nem feladata a vállalkozók védelme a versenytől, hanem az alkalmazott versenyeszközök minősítése alapján a gazdasági verseny tisztaságán, tisztességén őrködik. Ha az új versenytárs az ügyfélkörre vonatkozó szabályszerűen megszerzett ismereteit arra használja fel, hogy agresszív, radikális, megtévesztő – vagyis tisztességtelen – piaci módszerekkel a felperes ügyfeleitől a szerződésük felmondását, illetőleg a vele való szerződéskötést kierőszakolja, ezzel a Tpvt. 5. §-a szerinti versenyjogi jogsértést megvalósítaná. Azt ugyanakkor a bojkottált vállalkozásnak kell bizonyítania, hogy a bojkottáló eljárása, a címzetteknek megküldött levele, felhívása rosszhiszemű, megtévesztő, csalárd, célzatos, kifejezetten a gazdasági kapcsolat megszakítására irányuló tisztességtelen felhívás volt. A bírói gyakorlat szerint nem minősül tisztességtelennek egy olyan felhívás, amelyben a versenytárs kedvezőbb feltételeket kínálva akarja elérni a már létrejött gazdasági kapcsolat megszakadását. A versenyjog nem lép fel az olyan magatartásokkal szemben, amikor a versenytárs a másik versenytársnál kedvezőbb ajánlattal kívánja a fogyasztót magának megszerezni (BDT2010. 2248.).

Megjegyzendő, hogy a joggyakorlat szerint a bojkottált és a munkavállaló között fennálló munkaviszony nem minősül gazdasági, üzleti kapcsolatnak (Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.311/2018/6.). Ha a felhívás az adott vállalkozás munkavállalóit célozza meg, az ő átcsábításukat kívánja megvalósítani, akkor az nem a Tpvt. 5. §-a, hanem a Tpvt. 2. §-a alapján bírálható el, azzal, hogy a joggyakorlat szerint önmagában a munkaerő-vándorlás, -eltolódás nem eredményez tisztességtelenséget, nem ütközik az üzleti tisztesség követelményébe a versenytárs részéről tett olyan szerződési ajánlat vagy felhívás, amely kedvezőbb üzleti feltételek kilátásba helyezésével kísérli meg elérni, hogy a dolgozó a munkaviszonyát mondja fel, és az ajánlatot tevővel kössön munkaszerződést. A tisztességtelennek minősíthető munkaerő-csábítás nem egyszerűen a munkahely megváltoztatására való rábírást jelenti, hanem esetleg egy komplett üzem átvételét, azt, hogy az érdekelt féltől távozó munkaerő a személyéhez kapcsolódó tevékenységi kört, üzletágat is a versenytárshoz juttatja. A munkaerő-csábítás többlettényállási eleme az a célzat vagy eredmény, amely a munkavállaló(k) személyében és szakmai tudásában megtestesülő teljes üzletág, vagy az adott üzletág nagy részének a versenytárshoz való juttatására vagy a munkavállaló személyéhez kapcsolódó ügyfélkör átkerülésére irányul, azt eredményezi {Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.247/2019/11. [50]–[52]}.

Kapcsolódó joggyakorlat

84/B/2001. AB határozat

KGD1996. 65.

BH2011. 286.

BH2009. 19.

BH2007. 419.

BDT2018. 3796.

BDT2017. 3678.

BDT2011. 2444.

BDT2010. 2248.

BDT2006. 1378.

Kúria Pfv.IV.21.568/2019/13.

Kúria Gfv.VII.30.312/2018/16.

Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.247/2019/11.

Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.311/2018/6.

Kapcsolódó jogi szabályozás

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról 2. §, 86–88. §

6. § Tilos valamely forgalomképes ingó dolgot (a továbbiakban: termék) vagy szolgáltatást a versenytárs hozzájárulása nélkül olyan jellegzetes külsővel, csomagolással, megjelöléssel – ideértve az eredetmegjelölést is – vagy elnevezéssel előállítani, forgalmazni vagy reklámozni, továbbá olyan nevet, árujelzőt vagy egyéb megjelölést használni, amelyről a versenytársat, illetve annak termékét, szolgáltatását szokták felismerni.

Áttekintés

A Tpvt. tiltja és tisztességtelen piaci magatartásnak minősíti a közismert és jellegzetes, a vásárlók körében népszerű és elfogadott termék (szolgáltatás) másolását, mert az ilyen tevékenység jogtalanul kihasználja azokat az anyagi ráfordításokat, amelyeket a termék (szolgáltatás) létrehozója a termék (a szolgáltatás) ismertté válása érdekében eszközölt (BDT2005. 1258.).

Amint arra a Tpvt. indokolása rámutat, a Tpvt. 6. §-a szerinti versenyjogi védelem nem függ magának az árunak, az áru belső – tartalmi, minőségi – ismérveinek a jellegzetességétől. A szolgai utánzás tilalmának lényege ugyanis a versenytárs reputációjának csorbításával, illetve a goodwill mögött álló ráfordítások jogtalan elsajátításával szembeni védelem, amely bizonyos mértékig a fogyasztók érdekeit is oltalmazza. Ebből a szempontból csupán annak van jelentősége, hogy az árujelző vagy más árukülső ismertté vált-e a fogyasztók körében, az ismertség alapján az árujelző (árukülső) kedvezőbb fogyasztói értékítéletet is hordoz-e, illetve hogy jellegzetességénél fogva alkalmas-e az árunak a versenytárs áruitól való megkülönböztetésére. Ha valamely árujelző – vagy magának az árunak a külső megjelenése – e követelményeket kielégíti, az már elegendő indok a versenyjogi védelem biztosítására.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

A Tpvt. a fogyasztóknak az összetéveszthetőségből fakadó sérelemmel szembeni védelme mellett azon versenytársat is védeni kívánja, aki / amely adott esetben a termékkel a piacon tekintélyt szerzett, a ráfordításaival kivívta a fogyasztók kedvező értékítéletét. Az ebből származó előny, haszon őt, és nem a termékeivel reá, illetve termékeire utaló jellegbitorlót illeti meg {BH2015. 42. [18]}.

A jogsértés megállapításának egyik feltétele, hogy a jogsértő és a sérelmet elszenvedő versenytársak legyenek, azaz a gazdasági versenyben érdekelt, azonos piacon tevékenykedő vállalkozásoknak minősüljenek (vö. pl. BH2011. 39.).

A Tpvt. 6. §-a szerinti magatartás tanúsításának feltétele az is, hogy arra a versenytárs hozzájárulása nélkül kerül sor. A versenytárs hozzájárulása kizárja a Tpvt. 6. §-a szerinti tilalom megsértését.

További vizsgálandó kérdés az adott termék (szolgáltatás) fogyasztók általi ismertsége, amely például a fogyasztók körében végzett kutatással, értékesítési, forgalmi adatokkal, a kiterjedt reklámtevékenység ismertetésével támasztható alá. Ha például a felperes világhírű, nagy tradícióval rendelkező vállalkozás, kézi megmunkálású, magas árkategóriába tartozó porcelán termékeket gyárt és forgalmaz, termékei a kulturális örökség részeként hungarikumnak minősülnek, akkor nem tekinthető kirívóan okszerűtlennek az a jogi álláspont, amely szerint a felperes a perbeli terméke piaci ismertségét igazolta azzal, hogy termékkatalógusában, internetes honlapján és a saját termékek bemutatására, értékesítésére létrehozott bolthálózatában huzamosabb idő óta azokat forgalmazza, mivel a luxustermékeket kereső vásárlóközönség körében, illetve a szakma számára ezen reklámfelületek, illetve elérhetőségek a felperes itt megjelenő, huzamosabb ideje megtalálható árujának ismertségét megfelelően biztosítják. Nyilvánvalóan nem mérhető össze egy tömegtermék ismertté tételéhez szükséges intenzív marketingtevékenység és reklámfelületek egy nagy tradíciójú luxustermékével. Utóbbi esetében a viszonylag szűk potenciális vásárlói kör miatt sokkal szűkebb marketing- és reklámtevékenység is elégséges lehet a piaci termék ismertségének bizonyítására {Kúria Gfv.VII.30.280/2018/14. [27]}.

A Tpvt. 6. §-ában tiltott jellegbitorlás történhet az áru külső formájának, valamint az elnevezésének az utánzásával is, s a kétfajta jogsértés együttesen és külön-külön is megvalósulhat (BDT2006. 1297.).

Az áru (azaz termék, szolgáltatás) vonatkozásában megvalósuló jogsértés megállapításának egyik további feltétele, hogy az utánzott áru olyan jellegzetes külsővel, csomagolással, megjelöléssel, elnevezéssel kerüljön előállításra, forgalmazásra, reklámozásra, amelyről az utánzó versenytársát, illetve annak termékét, szolgáltatását szokták felismerni, s erre a versenytárs hozzájárulása nélkül kerüljön sor. Az is alátámasztandó (pl. kutatási eredménnyel), hogy az utánzott áru esetén azonosíthatók-e olyan jellegzetes tulajdonságok, amelyek alapján a fogyasztók azt felismerik, s e jellegzetes tulajdonságok miatt az utánzást elkövető vállalkozás termékeivel való összetéveszthetőség lehetősége fennáll-e, amely kérdésben meghatározó jelentőséggel bír az összbenyomás (Legfelsőbb Bíróság Pfv. 20.791/2011/4.). A jellegzetes külső nemcsak különleges termék esetén állhat fenn: tömegtermék is rendelkezhet összbenyomásra, ránézésre jellegzetes külsővel (BH2014. 52.).

A jogsértéshez teljesülnie kell annak is, hogy az utánzott és az utánzó áru esetén – átlagos fogyasztói figyelem mellett az összhatás alapján – fennálljon az összetéveszthetőség, illetve annak veszélye. Azt kell bizonyítani, hogy a másik vállalkozás azt a benyomást kelti, hogy az általa forgalmazott (utánzó) a sérelmet szenvedett vállalkozás árujával (az utánzott áruval) azonos vagy ahhoz hasonló (BDT2002. 715.). A körülmények vizsgálata például egy adott ügyben akár azt is igazolhatják, hogy a termék színe az a jellegzetes tulajdonság, amely alapján a fogyasztók elsősorban felismerik, s az összetéveszthetőséget nem ellensúlyozza a csomagolásban meglévő különbözőség (lásd BDT2002. 722.).

Az összetéveszthetőséget eredményező külső hasonlóság megvalósulása általában szemrevételezéssel is megállapítható (BH2014. 52.), a jellegbitorlás megítélése tipikus esetben szakértelmet nem igényel (Kúria Gfv.VII.30.419/2014/4.).

A Tpvt. 6. §-ában tiltott magatartás nemcsak áruval, szolgáltatással, az áru külső formájának utánzásával valósulhat meg, hanem az elnevezés utánzásával is. Tisztességtelen az a gazdasági tevékenység is, amikor a versenytárs bármilyen formában olyan nevet használ (akár bejegyzett cégnévként is), amelyről a versenytársat szokták felismerni, függetlenül attól, hogy a versenytársnak a cégnevében a kifogásolt név esetleg nem is szerepel (BH2001. 73.), illetve a Tpvt. 6. §-ába ütköző magatartás nemcsak akkor valósul meg, ha a konkurens cég által korábban használt üzletjelzővel megegyező kifejezés, szó jelenik meg a cégnévben, hanem akkor is, ha a konkurens cég termékének elnevezése egyezik meg a később felvett bejegyzett cégnév vezérszavával, különös tekintettel arra, hogy mindkét cég azonos termékfajtát (pl. üdítőitalt) állított elő (BH2012. 72.). A jogsértés akkor is megvalósul, ha a névválasztás nem célzatos magatartás eredménye, de fennáll az összetévesztés reális lehetősége (Kúria Gfv. 30.412/2014/1.).

A jogsértés továbbá a versenytárs termékének elnevezésével összetéveszthetőségig hasonló terméknév használatával is megvalósul, ha az adott névről a versenytárs áruját, vagy magát a versenytársat szokták felismerni (BDT2006. 1297.).

A Tpvt. indokolása rámutat, a Tpvt. 6. §-ában foglalt tilalom akkor is fennáll, ha a jellegzetes külsejű, csomagolású, megjelölésű, elnevezésű áru nem áll iparjogvédelmi oltalom alatt. Ha fennáll az iparjogvédelmi oltalom, akkor felmerülhet a párhuzamos jogérvényesítésnek a lehetősége, mivel nincs akadálya annak, hogy a vállalkozás egyidejűleg két jogcímre (a Tpvt. 6. §-ára és például használati minta, formatervezési minta bitorlása) hivatkozással lépjen fel, arra is tekintettel, hogy a Tpvt. 6. §-a szerinti jellegbitorlás nem azonos például a védjegybitorlással. Jellegbitorlás esetén nem a jogosult védjegyét, hanem a ténylegesen használt terméket kell egybevetni a bitorló versenytárs által forgalmazott termékkel, amely vizsgálat során annak van jelentősége, hogy a termék jellege ugyanaz-e (Legfelsőbb Bíróság Pfv.20.791/2011/4.).

A jogsértő versenytársi magatartással szembeni fellépéshez büntetőjogi és szabálysértési jogi eszközök is rendelkezésre állnak, amelyek közül kiemeljük a versenytárs utánzásának bűncselekményét: aki a versenytárs hozzájárulása nélkül árut olyan jellegzetes külsővel, csomagolással, megjelöléssel vagy elnevezéssel állít elő, amelyről a versenytárs vagy annak jellegzetes tulajdonsággal rendelkező áruja ismerhető fel, vagy ilyen árut forgalomba hozatal céljából megszerez, tart vagy forgalomba hoz, ha más bűncselekmény nem valósul meg, vétség miatt egy évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő, illetve a büntetés bűntett miatt három évig terjedő szabadságvesztés, ha a bűncselekményt jelentős mennyiségű vagy értékű utánzott árura követik el (Btk. 419. §). Szabálysértést követ el, aki a versenytárs hozzájárulása nélkül árut olyan jellegzetes külsővel, csomagolással, megjelöléssel vagy elnevezéssel állít elő, amelyről a versenytárs vagy annak jellegzetes tulajdonsággal rendelkező áruja ismerhető fel, vagy ilyen árut forgalomba hozatal céljából megszerez, tart, illetőleg forgalomba hoz, feltéve, hogy az áru értéke a 100 ezer forintot nem haladja meg [Szabs. tv. 231. § (1) bekezdés].

A Tpvt. II. Fejezetének más tényállásaihoz hasonlóan, a Tpvt. 6. §-ának megsértése miatti eljárás lefolytatása a Tpvt. 86. § (1) bekezdése értelmében a bíróság hatáskörébe tartozik [a Tpvt. 88. § (3) bekezdése szerint a perre a törvényszéknek van hatásköre].

A Tpvt. 6. §-ának megsértése miatt az objektív és szubjektív szankciók alkalmazása érdekében az érdekelt fordulhat bírósághoz. A versenyjogot sértő (jellegbitorló) piaci magatartás csak az adott piacon valamely tevékenységet kifejtő, a gazdasági versenyben érdekelt versenytárs sérelmére tanúsítható, amiatt pedig csak a versenyben érdekelt versenytárs jogosult fellépni. Ha a felperes külföldi székhelyű vállalkozás, akkor annak megítéléséhez, hogy a felperes az alperes versenytársának minősül-e, szükséges annak vizsgálata, hogy a felperes ugyanazon a piacon a gazdasági versenyben érdekelt vállalkozásnak minősül-e. A felek tevékenységével érintett (azonos) piac fogalma pedig a kereset alapjául szolgáló jogszabály, a Tpvt. tárgyi hatálya alapján határozható meg. Versenyhelyzet hiánya miatt a Magyarországon gazdasági tevékenységet ténylegesen nem folytató külföldi székhelyű felperes a Tpvt. 6. §-ába ütköző magatartás miatt nem léphet fel (BH2011. 39.).

A Tpvt. 86. § (2) bekezdése határozza meg, hogy az érdekelt a keresetben milyen kereseti kérelmeket fogalmazhat meg, azzal, hogy a bíróság eljárása a Tpvt. 78. §-a szerinti bírság kiszabására is kiterjed (Tpvt. 87. §).

A per főszabály szerint a magatartás tanúsításától számított 6 hónapos elévülési határidőn belül indítható, a magatartás tanúsításától számított 3 év eltelte után perindításnak nincs helye [Tpvt. 88. § (1) bekezdés].

A Tpvt. 6. §-a vonatkozásában a Tpvt. 86. § (3) és (4) bekezdése külön rendelkezéseket is tartalmaz, lehetővé téve, hogy a 6. §-ban foglalt rendelkezés megsértése miatt indított perben az érdekelt fél a keresetben követelhesse a jogsértéssel elért gazdagodás visszatérítését, illetőleg a kizárólag vagy elsősorban a jogsértésre használt eszközök és anyagok, valamint a jogsértéssel érintett termékek lefoglalását, meghatározott személyeknek történő átadását, kereskedelmi forgalomból való visszahívását, onnan való végleges kivonását, illetve megsemmisítését, továbbá a határozatnak a jogsértő költségére történő nyilvánosságra hozatalát (különösen az országos napilapban, illetve az internet útján történő közzétételt).

A Tpvt. 86. § (3) bekezdés a) pontja szerint jellegbitorlás esetén kérhető jogsértéssel elért gazdagodás visszatérítése kapcsán nem mellőzhető, hogy a Tpvt. szabályai és a Ptk.-nak a jogalap nélküli gazdagodásra vonatkozó rendelkezései eltérő tényállások mellett alkalmazandók. A Tpvt. szerinti jogsértéssel elért gazdagodás körébe az a megtakarítás is beletartozik, amelyet az alperes azzal ért el, hogy a termék már a felperes marketingmunkája miatt ismertté vált (BH2014. 52.).

A Tpvt. 88. § (4)–(11) bekezdései további speciális szabályokat tartalmaznak a bizonyítás, a biztosítási intézkedés és az ideiglenes intézkedés iránti kérelem körében, rögzítve például, hogy a Tpvt. 6. §-ában foglalt rendelkezés megsértése miatt indított perben az érdekelt – a polgári jogi igényeken felül – az ideiglenes intézkedésre vonatkozó feltételekkel kérheti biztosítási intézkedés elrendelését is a Vht. szabályai szerint, ha valószínűsítette, hogy a kártérítés, illetve a jogsértéssel elért gazdagodás visszatérítése iránti követelésének későbbi kielégítése veszélyben van; továbbá kérheti a jogsértő fél kötelezését banki, pénzügyi és kereskedelmi adatainak közlésére, illetve a rendelkezése alatt álló, ilyen adatot tartalmazó iratoknak a bemutatására a fenti biztosítási intézkedés elrendelése céljából.

A fogyasztók ügyleti döntéseinek tisztességtelen befolyásolását tilalmazó szabályozásban is megjelenik az összetéveszthetőség tárgyköre.

Az Fttv. 6. § (2) bekezdés a) pontja értelmében megtévesztő az a kereskedelmi gyakorlat, amely más vállalkozással, illetve annak cégnevével, árujával, árujelzőjével vagy egyéb megjelölésével való összetévesztésre vezethet, ha ez valamennyi tényszerű körülmény figyelembevételével a fogyasztót olyan ügyleti döntés meghozatalára készteti, amelyet egyébként nem hozott volna meg, vagy erre alkalmas. A törvényi szabályozásból következően a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat megállapításához nem szükséges az sem, hogy akár csak egy fogyasztó is eljusson az ügyleti döntésig, a hitelszerződés megkötéséig, és nincs jelentősége annak sem, hogy a téves információról a felperes később tájékoztatta-e vagy sem a fogyasztót. A jogsértéshez nem szükséges az összetévesztés bekövetkezése, elégséges az összetévesztésre való alkalmasság fennállása, a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat megállapításához nem szükséges az sem, hogy akár csak egy fogyasztó is eljusson az ügyleti döntésig, illetve a szerződés megkötéséig, és nincs jelentősége annak sem, hogy a téves információról a vállalkozás később tájékoztatta-e vagy nem a fogyasztót {KGD2017. 62. [19]}.

Míg az Fttv. nem tér ki erre, addig a 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 6. cikk (2) bekezdés a) pontja egyértelműen rögzíti, hogy ez a rendelkezés az összehasonlító reklámok esetében is alkalmazandó [„Megtévesztőnek minősül a kereskedelmi gyakorlat akkor is, ha az tényszerű összefüggésében, sajátosságaira és körülményeire figyelemmel, az átlagfogyasztót ténylegesen vagy valószínűsíthetően olyan ügyleti döntés meghozatalára készteti, amelyet egyébként nem hozott volna meg, és amely magában foglalja a következőket: a) a termék marketingje, ideértve az összehasonlító reklámot, amely annak bármely más termékkel, védjeggyel, kereskedelmi névvel vagy egy versenytárs bármely más megkülönböztető jelzésével történő összetévesztését eredményezi.”].

Az Európai Bizottságnak a 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv értelmezéséhez és alkalmazásához szóló iránymutatásról kiadott 2021. december 29-i közleménye emlékeztet rá, hogy a 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 6. cikkének ezen ismertetett rendelkezéseivel való összeegyeztethetőség tekintetében kérdéses gyakorlatot utánzó csomagolásnak (copycat packaging) hívják, s offline és online vásárlási csatornákon is találkozni vele. Az utánzó csomagolás nem más, mint az a gyakorlat, amikor egy termék csomagolását vagy kereskedelmi arculatát (trade dress), illetve kikészítését (get up) úgy tervezik meg, hogy az egy jól ismert konkurens márka (általában a piacvezető) általános külső megjelenését és érzetét keltse. Az utánzó csomagolás nem egyenlő a hamisítással, mivel rendszerint nem másolja le a védjegyeket. Az utánzó csomagolással kapcsolatban azzal a veszéllyel kell számolni, hogy a fogyasztó összetéveszti a terméket, ami következésképpen torzítja a kereskedelmi magatartását. Az Európai Bizottság szerint a fogyasztó becsapása számos formában jelentkezhet, így egyértelmű összetévesztésként (a fogyasztó a lemásolt terméket veszi meg, mert összekeveri a keresett márkával), a termék eredetét érintő félrevezetéssel (a fogyasztó felismeri, hogy a lemásolt termék más termék, de a hasonló csomagolás miatt azt hiszi, hogy ugyanattól a gyártótól származik), illetve az egyenértékűséggel vagy minőséggel kapcsolatos félrevezetés által (a fogyasztó ebben az esetben is felismeri, hogy nem ugyanarról a termékről van szó, de a hasonló csomagolás miatt azt hiszi, hogy a termék azonos minőségű, vagy közelebb áll ahhoz, mint amit különböző csomagolás esetén feltételezett volna).

Az Európai Bizottság iránymutatása szerint a hasonló csomagolás azt sugallja a fogyasztóknak, hogy a lemásolt termék minősége és jellege tekintetében hasonlít a szóban forgó márkához, vagy legalábbis jobban hasonlít, mint ahogy egyébként feltételeznék. Így tehát a hasonló csomagolás azt a benyomást kelti a fogyasztókban, hogy a termékek között csupán az árat lehet összehasonlítani (és nem az ár és a minőség kombinációját).

Az Európai Bizottság arra is felhívja a figyelmet, hogy a 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv I. melléklete minden körülmények között tilt néhány, a védjegyekkel, márkákkal és azok kapcsolódó jellemzőivel összefüggő megtévesztő marketinget is magában foglaló konkrét kereskedelmi gyakorlatot. Ezek az Fttv. mellékletének 3., 4. és 13. pontjában szerepelnek.

Joggyakorlat

A jogsértés megállapításának azon feltétele, amely szerint a jogsértőnek és a sérelmet elszenvedőnek versenytársaknak, azaz a gazdasági versenyben azonos piacon tevékenykedő vállalkozásoknak kell lenniük, abban az esetben is teljesülhet, ha például a két érintett, összetéveszthető névvel rendelkező szálloda közötti földrajzi távolság igen jelentős (a két szálloda közötti távolság közel 380 km), ha a bíróság szerint a Magyarországon belüli távoli földrajzi elhelyezkedés nem zárja ki a versenytársi minőséget, s az kerül előtérbe, hogy mindkét szálloda 4 csillagos, superior minősítésű, az általuk nyújtott szolgáltatások részben azonosak, mivel egy átlagos fogyasztó számára az azonos nevek használata azt a látszatot kelti, mintha a két szálloda egy szállodalánc tagja lenne (Kúria Gfv.30.412/2014/1.). Ez utóbbi megközelítéshez kapcsolódóan említendő meg, hogy a jellegbitorlás megvalósul azzal is, ha a versenytárs terméke a másik versenytárs ismert termékének jellegzetességeire való utalással azt a képzetet képes teremteni, hogy a két termék kapcsolatban áll egymással, a fogyasztók által ismert áru egyik változata {BH2015. 42. [18]}.

Kiemelendő, hogy a joggyakorlat szerint a szándékosság, a célzatosság, a jogsértés piaci előny szerzése céljából való elkövetése a Tpvt. 6. §-ának nem törvényi tényállási eleme (BDT2006. 1490.), illetve a jogsértés megállapításához elegendő az összetéveszthetőség veszélyének a megállapíthatósága is {BH2015. 160. [22]}.

Egy termék (szolgáltatás) fogyasztók általi ismertsége körében a joggyakorlatból ismert olyan döntés, amely szerint egy adott termék fogyasztók körében való ismertségének nem feltétele a termék piaci részesedésének volumene, önmagában abból a tényből, hogy a termék jelen van a piacon, okszerűen levonható az a következtetés, hogy a fogyasztók a terméket ismerik {BH2015. 160. [18]–[19]}.

Egy másik ügyben főtevékenységként műszaki vizsgálatot, elemzést végző felperes és alperes gazdasági tevékenységüket döntően Szegeden végezték. A felperes muszaki-eredetvizsgaszeged.hu domainnév alatt tartott fenn honlapot, a domainnevet 2011. július 28-án regisztrálta. Az alperes 2015. január 15. óta rendelkezett a muszakieredetvizsgaszeged.hu domainnévvel. A Kúria egyetértett azzal, hogy a domainnév huzamosabb ideig történő rendszeres használata esetén alkalmas lehet a szolgáltatást nyújtó személy beazonosítására, ezért megvizsgálta, hogy az adott domainnév alapján a felperes szolgáltatását szokták-e felismerni. A felperes domainneve bár összetettebb volt, mint egy konkrét tevékenység megjelölése, hiszen két tevékenységet takart a tevékenység gyakorlásának helyszínére utalással, azonban a Kúria szerint ennek ellenére sem rendelkezett olyan egyedi jellegzetességgel, amelyről a fogyasztók a felperes szolgáltatását ismernék fel. A domainnévben megjelenő tevékenységet több vállalkozás is folytatja, folytathatja Szegeden. Az ilyen domainnév kisajátítása éppen a felperes számára biztosítana tisztességtelen előnyt. Mivel a domainnév egyedi jellegzetessége nem volt megállapítható, az önmagában kizárta a Tpvt. 6. §-ában meghatározott jogsértés megállapítását {BH2017. 342. [26]–[28]}.

Kapcsolódó joggyakorlat

BH2017. 342.

BH2015. 160.

BH2015. 42.

BH2014. 52.

BH2012. 72.

BH2011. 39.

BH2001. 73.

BDT2006. 1490.

BDT2006. 1297.

BDT2005. 1258.

BDT2002. 722.

BDT2002. 715.

Kúria Gfv.VII.30.280/2018/14.

Kúria Gfv.30.412/2014/1.

Kúria Gfv.VII.30.419/2014/4.

Legfelsőbb Bíróság Pfv. 20.791/2011/4.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről 419. §

2012. évi II. törvény a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről 231. §

2008. évi XLVII. törvény a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról 6. § (2) bekezdés a) pont

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról 2. §, 86–88. §

Kapcsolódó európai uniós jogi szabályozás

Az Európai Parlament és a Tanács 2005. május 11-i 2005/29/EK irányelve a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról („Irányelv a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról”) 6. cikk (2) bekezdés a) pont

6/A. § (1) Tilos valamely termék, szolgáltatás, dolog módjára hasznosítható természeti erő, ingatlan, értékpapír, pénzügyi eszköz vagy vagyoni értékű jog (a továbbiakban együtt: áru) értékesítésének vagy más módon történő igénybevételének előmozdítására, vagy e céllal összefüggésben a vállalkozás nevének, megjelölésének, tevékenységének népszerűsítésére vagy áru, árujelző ismertségének növelésére irányuló olyan közlés, tájékoztatás, amely közvetve vagy közvetlenül felismerhetővé teszi a vállalkozás versenytársát, vagy a versenytárs által előállított, forgalmazott vagy bemutatott, a bemutatott áruval azonos vagy ahhoz hasonló rendeltetésű árut (a továbbiakban: összehasonlító reklám), ha az

a) versenytárs vagy annak neve, áruja, árujelzője vagy egyéb megjelölése jó hírnevéből adódó tisztességtelen előnyszerzésre vezethet,

b) versenytárs vagy annak neve, áruja, árujelzője vagy egyéb megjelölése jó hírnevét sértheti,

c) az árut valamely védjeggyel vagy egyéb védett megjelöléssel ellátott más áru utánzataként vagy másolataként mutatja be, vagy

d) arra vezethet, hogy a piaci szereplők a vállalkozást versenytársával, illetve a vállalkozás nevét, áruját, árujelzőjét vagy egyéb megjelölését a versenytárséval összetéveszthessék.

(2) Az olyan piaci önszabályozás keretében létrehozott megállapodás vagy szabályegyüttes, amely valamely kereskedelmi gyakorlat vagy tevékenységi ágazat vonatkozásában követendő magatartási szabályokat határoz meg azon vállalkozások számára, amelyek ezt magukra nézve kötelezőnek ismerik el (a továbbiakban: magatartási kódex), nem ösztönözhet az (1) bekezdésbe ütköző magatartásra. E rendelkezés megsértéséért a magatartási kódex kidolgozója, valamint az is felel, akinek a magatartási kódex szerint feladata a kódex felülvizsgálata, illetve betartásának ellenőrzése.

Áttekintés

Az összehasonlító reklámokra vonatkozó anyagi jogi rendelkezések a Tpvt. két fejezetében találhatók:

– a Tpvt. II. Fejezet 6/A. § (1) bekezdése azokat az eseteket határozza meg, amelyek során tilos az összehasonlító reklám [a Tpvt. 6/A. § (1) bekezdése meghatározza egyben az összehasonlító reklám fogalmát is]. E rendelkezés a negatív követelmények meghatározása folytán a versenytársnak nyújt védelmet a tisztességtelen piaci magatartással szemben, s megsértése esetén a Tpvt. 86. § (1) bekezdése alapján a bíróság jogosult eljárni;

– ehhez képest a Tpvt. 10. §-ában meghatározott pozitív követelmények az üzletfelek – megrendelő, vevő, igénybe vevő és felhasználó, függetlenül attól, hogy laikus vagy professzionális, természetes személy-e vagy sem – érdekeit biztosítják a megtévesztés elkerülését szolgáló egyes nevesített követelmények felállításával. Azt azonban, hogy az összehasonlító reklám a Tpvt. 10. §-ában foglalt feltételeknek megfelel-e, a GVH vizsgálhatja versenyfelügyeleti eljárásban a Tpvt. 44. § (1) bekezdése értelmében (lásd Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.006/2019/6.).

A Tpvt. 6./A. § (2) bekezdése az (1) bekezdésbe ütköző magatartás azon esetét tilalmazza, amikor e magatartásra magatartási kódex ösztönöz. A Tpvt. 6/A. §-a az Fttv. 2. § i) pontjával azonos tartalommal határozza meg azon magatartási kódex fogalmát, amely nem jogszabály, rendelkezései csak azokat kötik, akik alávetették magukat a rendelkezéseinek (BH2012. 41.). A jogsértésért felelősséggel tartozó személyek köre is az Fttv. 9. § (4) bekezdésével összhangban kerül meghatározásra.

Felhívjuk a figyelmet a Tpvt. 10/B. §-ára is, amelynek értelmében magatartási kódex nem ösztönözhet olyan magatartásra sem, amely a Tpvt. 8–10. §-ainak (az üzletfelek gazdasági versenyben megtévesztő, választási szabadságukat indokolatlanul korlátozó üzleti gyakorlatot tilalmazó, illetve az összehasonlító reklámra vonatkozó) rendelkezéseibe ütközik. E rendelkezések megsértéséért a Tpvt. 10/C. § (2) bekezdése alapján a magatartási kódex kidolgozója, valamint az is felel, akinek a magatartási kódex szerint feladata a kódex felülvizsgálata, illetve betartásának ellenőrzése.

A Tpvt. 6/A. §-a esetén is irányadó, hogy a Tpvt. 2. §-a, a tisztességtelen verseny elleni jog generálklauzulája, általánosságban tiltja a tisztességtelen piaci magatartásokat, ugyanakkor ún. szubszidiárius tényállás, vagyis ha valamely magatartás megfelel egy nevesített másik törvényi tényállásnak (pl. a Tpvt. 6/A. §-ának), akkor az adott magatartást kizárólag a konkrét tényállás szerint lehet és kell megítélni (BDT2011. 2444.).

A Tpvt. 6/A. § megsértésének és a jogkövetkezmények megállapítása a bíróság [a Tpvt. 88. § (3) bekezdése értelmében a törvényszék] hatáskörébe tartozik. A Tpvt. 86–87. §-ai határozzák meg, hogy az érdekelt a keresetben milyen kereseti kérelmeket fogalmazhat meg. A per főszabály szerint a magatartás tanúsításától számított 6 hónapos elévülési határidőn belül indítható, a magatartás tanúsításától számított 3 év eltelte után perindításnak nincs helye [Tpvt. 88. § (1) bekezdés].

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

A termékeket, szolgáltatásokat, vállalkozásokat összehasonlító reklámok kiemelkedő jelentőséggel bírnak a fogyasztók, üzletfelek tájékozottsága szempontjából, mivel az összehasonlítás révén a fogyasztó, az üzletfél olyan valós többletinformációhoz jut, amely a döntéseiben segíti, a keresési, információgyűjtési folyamatot egyszerűsíti (65/2013. VJ 220. és 221. pont), mentesíthetik őket a piaci tájékozódás egyes terhei alól, elősegítik, hogy megfelelő piaci áttekintéssel rendelkezzenek, ezzel a vállalkozások közötti versenyt is élénkítve. Ezáltal az összehasonlító reklámok a fogyasztók, üzletfelek hatékony informatív tájékoztatási formái lehetnek (65/2013. VJ 331. pont), adott esetben hozzájárulva például az árverseny élénküléséhez, ezáltal a fogyasztók, üzletfelek számára kedvező irányú árváltozásokhoz (139/2008. VJ 92. pont). Mindez azt eredményezi, hogy alapelvként fogalmazható meg az EUB gyakorlata alapján, hogy a különféle összevethető termékek előnyeinek objektív kiemeléséhez, és ezáltal a fogyasztók érdekében az áruforgalmazók és szolgáltatásnyújtók közötti verseny ösztönzéséhez hozzájáruló összehasonlító reklám megengedhetőségéhez megkövetelt feltételeket a lehető legkedvezőbb módon kell értelmezni {pl. C-562/15. Carrefour Hypermarchés ítélet (ECLI:EU:C:2017:95) (a továbbiakban: Carrefour Hypermarchés ítélet) [21] és az ott hivatkozott joggyakorlat}.

Az adott esetben objektívként jelentkező adatokat tartalmazó és ennek révén a fogyasztók, üzletfelek számára az átlagosnál nagyobb meggyőző hatást gyakorló összehasonlító reklámok ugyanakkor olyan veszélyeket is magukban rejtenek, amelyek különleges jogszabályi rendelkezések meghozatalát teszik szükségessé (lásd pl. 80/2013. VJ 101. pont, 57/2015. VJ 114. pont).

Az összehasonlító reklámokra vonatkozó jelenleg hatályos magyar szabályozás a megtévesztő és összehasonlító reklámról szóló 2006/114/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv rendelkezéseinek átültetését szolgálja. A 2006/114/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv teljeskörűen harmonizálta a tagállamokban az összehasonlító reklám megengedhetőségének feltételeit, és az ilyen harmonizáció természeténél fogva magában foglalja azt is, hogy az összehasonlító reklám megengedhetőségét az egész Unió területén kizárólag az uniós jogalkotó által megállapított kritériumok alapján kell megítélni {vö. pl. C-159/09. Lidl ítélet (ECLI:EU:C:2010:696) [22], Carrefour Hypermarchés ítélet [20] és az ott hivatkozott joggyakorlat}.

A törvényi definíció ugyan egy másik vállalkozás vagy egy másik áru felismerhető voltáról tesz említést, azonban a Tpvt. nem követeli meg, hogy az összehasonlító reklám kizárólag csak egyetlen másik vállalkozást vagy csak egyetlen másik árut tegyen egyértelműen felismerhetővé a fogyasztó számára. Egy ezzel ellentétes értelmezés összeegyeztethetetlen lenne az összehasonlító reklám kiterjesztő meghatározásával, s ezen oknál fogva ellentétes lenne az EUB állandó ítélkezési gyakorlatával {lásd C-381/05. De Landtsheer Emmanuel ítélet (ECLI:EU:C:2007:230) (a továbbiakban: De Landtsheer Emmanuel ítélet) [21]}. A reklám tehát akkor is összehasonlító reklámnak minősül, ha nem egy, hanem egynél több, a reklámozóéval azonos vagy ahhoz hasonló tevékenységet folytató vállalkozást vagy ilyen vállalkozás által előállított, forgalmazott vagy bemutatott, a reklámban szereplő áruval azonos vagy ahhoz hasonló rendeltetésű árut tesz (közvetlenül vagy közvetve) a fogyasztó számára egyértelműen felismerhetővé.

Egy összehasonlító reklám jogszerűségéhez szükséges, hogy az ne használja ki tisztességtelen módon valamely versenytárs védjegyének, kereskedelmi nevének vagy egyéb megkülönböztető jelzésének vagy versenytárs termékek eredetmegjelölésének közismertségét, ne vezessen versenytárs vagy annak neve, áruja, árujelzője vagy egyéb megjelölése jóhírnevéből adódó tisztességtelen előnyszerzésre [Tpvt. 6/A. § (1) bekezdés a) pont]. E követelmény hatékony érvényesülését ugyanakkor részben veszélyeztetné, ha az eredetmegjelöléssel nem rendelkező terméket nem lehetne összehasonlítani az ilyen megjelöléssel rendelkező termékekkel, ugyanis ilyen tilalom esetén jellegénél fogva kizárt annak kockázata, hogy a reklámozó egy versenytárs termék eredetmegjelölése okán jogellenesen előnyhöz juthat, mivel a reklámban reklámozott terméknek szükségképpen ugyanazzal az eredetmegjelöléssel kell rendelkeznie, mint a versenytárs terméknek. Mindazonáltal a Tpvt. 6/A. § (1) bekezdés a) pontja minden olyan esetben alkalmazandó, amikor egy eredetmegjelöléssel nem rendelkező termék reklámjának célja tisztességtelen módon hasznot húzni egy versenytárs termék eredetmegjelöléséből. Ennek eldöntéséhez azt kell megvizsgálni, hogy a reklámnak egyedül az-e a célja, hogy megkülönböztesse a reklámozó és a versenytársak termékeit és szolgáltatásait, következésképpen tárgyilagosan kiemelje a különbségeket. Ha az összehasonlító reklám jogszerűségének minden egyéb elemét tiszteletben tartották, az EUB szerint indokolatlan volna az eredetmegjelölés olyanfajta védelme, amelynek értelmében átfogó jelleggel tilos az eredetmegjelöléssel nem rendelkező termékeknek az ilyen megjelöléssel rendelkező termékekkel való összehasonlítása. Összességében tehát nem minden összehasonlítás jogellenes, amely eredetmegjelöléssel nem rendelkező termékeket eredetmegjelöléssel rendelkező termékekkel kapcsol össze {De Landtsheer Emmanuel ítélet [65]–[72]}.

Joggyakorlat

Összehasonlító reklámról csak abban az esetben beszélhetünk, ha a reklám közvetlenül vagy közvetve, de a fogyasztó számára egyértelműen felismerhetővé tesz egy másik vállalkozást vagy egy másik árut. Ennek hiányában a reklám nem minősül összehasonlító reklámnak, legfeljebb csak olyan összehasonlítást tartalmazó reklámnak, amely valamennyi versenytárssal, versenyző termékkel szemben fogalmazza meg állításait.

A reklám közvetlenül felismerhetővé teszi a versenytársat, ha például azt kifejezetten nevesíti, feltünteti a versenytárs cég- vagy márkanevét. Egy reklám ugyanakkor akkor is összehasonlító reklámnak minősül, ha nem közvetlenül, nevesítés által, hanem más módon teszi a fogyasztók számára beazonosíthatóvá a versenytársat, annak áruját. Így például ha a reklámban szereplő áruval azonos vagy ahhoz hasonló rendeltetésű árut a reklámozó oly módon teszi a fogyasztó számára felismerhetővé, hogy a reklámban megjeleníti azon jellemző, fogyasztók által a versenytárssal kapcsolatba hozott színt, színvilágot, arculatot, amelyről a versenytársat, annak áruját szokták felismerni (37/2012. VJ 72. pont, 37/2011. VJ 86. pont).

A versenytárs áruja ugyancsak megnevezhető közvetlenül a reklámban, de közvetetten is felismerhetővé tehető, például ha a reklám megjeleníti azt a jellegzetes külsőt, csomagolást, amelyről a versenytárs áruját szokták felismerni (37/2011. VJ 86. pont, 38/2011. VJ 97. pont, 77/2013. VJ 67. pont), vagy ha egy gyógyszer esetén a közismert hatóanyag neve szerepel a reklámban (7/2004. VJ 43. pont), de egy tisztítószer a flakonjának színei, formája alapján is egyértelműen beazonosítható lehet a fogyasztók számára (156/2002. VJ IX.3. pont.).

A másik vállalkozás, illetve annak terméke felismerhetőségének kérdése sajátos módon jelentkezik abban az esetben, ha az adott piacon igen kevés számú versenytárs van jelen, s személyük közismertnek tekinthető. Ilyenkor a piacelsőségi állítást tartalmazó reklám összehasonlító reklámnak is minősülhet. Erre figyelemmel állapította meg a GVH több ügyben (pl. 37/2011. VJ, 38/2011. VJ, 37/2012. VJ, 77/2013. VJ, 26/2016. VJ, 27/2016. VJ), hogy a fogyasztók széles köre számára tudott, hogy a mobilinternet-szolgáltatás kiskereskedelmi piaca háromszereplős, s azon mely vállalkozások vannak jelen. Ezt nagymértékben segíti, hogy mindhárom vállalkozás folyamatosan igen intenzív kereskedelmi kommunikációt folytat. Mindez azt eredményezi, hogy az ezen a piacon alkalmazott, piacelsőségi állítást tartalmazó reklám esetében a fogyasztók előtt pontosan ismert, hogy a reklámozó azt mely másik két vállalkozással szemben fogalmazza meg, azaz a reklám közvetve felismerhetővé teszi a reklámozóéval azonos vagy ahhoz hasonló tevékenységet folytató másik két vállalkozást, vagy az ezen vállalkozások által kínált árukat.

Kapcsolódó joggyakorlat

BH2012. 41.

BDT2011. 2444.

Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.006/2019/6.

27/2016. VJ

26/2016. VJ

57/2015. VJ

80/2013. VJ

77/2013. VJ

65/2013. VJ

69/2012. VJ

68/2012. VJ

37/2012. VJ

63/2011. VJ

38/2011. VJ

37/2011. VJ

139/2008. VJ

75/2008. VJ

7/2004. VJ

156/2002. VJ

Kapcsolódó európai uniós joggyakorlat

C-562/15. Carrefour Hypermarchés, ítélet, ECLI:EU:C:2017:95

C-159/09. Lidl, ítélet, ECLI:EU:C:2010:696

C-381/05. De Landtsheer Emmanuel, ítélet, ECLI:EU:C:2007:230

C-44/01. Pippig Augenoptik, ítélet, ECLI:EU:C:2003:205

C-112/99. Toshiba Europe, ítélet, ECLI:EU:C:2001:566

Kapcsolódó jogi szabályozás

2008. évi XLVII. törvény a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról 2. § i) pont, 9. § (4) bekezdés

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról 2. §, 10. §, 10/B. §, 86–88. §

Kapcsolódó európai uniós jogi szabályozás

Az Európai Parlament és a Tanács 2006. december 12-i 2006/114/EK irányelve a megtévesztő és összehasonlító reklámról

7. § Tilos a versenyeztetés – így különösen a versenytárgyalás, a pályáztatás –, az árverés, a tőzsdei ügylet tisztaságát bármilyen módon megsérteni. E tilalmat csak azokra a magatartásokra kell alkalmazni, amelyeket e törvény más rendelkezése vagy külön törvény nem szabályoz.

Áttekintés

A Tpvt. 7. §-a tilalmazza a versenyeztetés – így különösen a versenytárgyalás, a pályáztatás –, az árverés, a tőzsdei ügylet tisztaságát bármilyen módon történő megsértését.

A Tpvt. 7. §-a szubszidiárius szabály, az abban foglalt tilalmat azokra a magatartásokra kell alkalmazni, amelyeket a Tpvt. más rendelkezése vagy külön törvény nem szabályoz (BDT2001. 480., illetve Legfelsőbb Bíróság Kf.V.39.319/2001/4.). Ez ugyanakkor fordítottan is figyelembe veendő, így például a gazdasági erőfölénnyel való visszaélés alá rejtve sem vizsgálható a pályáztatás tisztasága, mert ezzel a GVH tilalmazott módon hatáskörelvonást valósítana meg (BDT2001. 480.).

A Tpvt. anyagi jogi szabályainak megsértése esetén általában a GVH jár el, a Tpvt. II. Fejezetébe (2–7. §-ok) tartozó ügyek elbírálása viszont a Tpvt. 86. § (1) bekezdése szerint a bíróság hatáskörébe tartozik [a Tpvt. 88. § (3) bekezdése alapján a perre a törvényszéknek van hatásköre]. A per főszabály szerint a magatartás tanúsításától számított 6 hónapos elévülési határidőn belül indítható, a magatartás tanúsításától számított 3 év eltelte után perindításnak nincs helye [Tpvt. 88. § (1) bekezdés].

A Tpvt. 86. § (2) bekezdése határozza meg, hogy a Tpvt. 7. §-ának megsértése miatt indított perben a felperes milyen kereseti kérelmeket fogalmazhat meg [azzal, hogy a bíróság eljárása a Tpvt. 78. §-a szerinti bírság kiszabására is kiterjed (Tpvt. 87. §)].

A Kbt. 9. § (1) bekezdés c) pontja szerint a Kbt.-t nem kell alkalmazni nemzetközi megállapodásban vagy nemzetközi egyezményben meghatározott külön eljárás szerint történő beszerzésre, ha az Európai Unión kívüli állammal az EUMSZ-nek megfelelően kötött nemzetközi megállapodás vagy nemzetközi egyezmény projekt közös megvalósításával vagy hasznosításával összefüggő beszerzésre vonatkozik, azzal, hogy a nemzetközi megállapodás vagy nemzetközi egyezmény megkötéséről az Európai Bizottságot tájékoztatni kell. Ilyen beszerzés esetén a Tpvt. 93/B. § alapján a Tpvt. 7. § alkalmazásában kizárólag az egyezmény szerinti külön eljárás (beszerzési szabályzat) megsértése, az ajánlati felhívás megsértése vagy a beszerzés tárgyához nem kapcsolódó alkalmassági feltétel alkalmazása minősül a verseny tisztaságát sértő magatartásnak.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

A Tpvt. nem ad eligazítást arra vonatkozóan, hogy a verseny tisztaságának bármilyen módon való megsértése milyen magatartással valósulhat meg. A verseny tisztasága sokféleképpen megsérthető, erre már a kiírás során is lehetőség van (Kúria Gfv.IX.30.191/2008/6.). A bíróságnak kell a konkrét tényállás alapján eldöntenie, sérelmet szenvedett-e a verseny tisztasága, ennek során a kifogásolt eseményeket nem mechanikusan értékelve, hanem az észszerűség keretein belül, az eset összes körülményeinek figyelembevételével, a gazdasági élet általánosan elfogadott magatartási normái alapján mérlegelve (BDT2001. 480.).

A Tpvt. 7. §-ában írt tényállás nem veszélyeztetési típusú, az csak akkor állapítható meg, ha az érdeksérelem valóban be is következik, nevezetesen, ha például megállapítható, hogy a pályázat kiírója a kiírásban, illetve a meghívásban lévő bizonytalanságokat kihasználva manipulálja a versenyt (Kúria Gfv.IX.30.191/2008/6.).

Kiemelendő, hogy maga a pályázat és annak elbírálása azonban nem tartozik a Tpvt. hatálya alá. A Tpvt. 1. § (1) bekezdése ugyan széles körben határozza meg a Tpvt. személyi hatályát, és ebbe a körbe például a Magyar Állam és a szervezetei is beletartoznak. A Tpvt. 7. §-a azonban a tárgyi hatályt lényegesen szűkebben vonja meg, mivel a jogszabály által megfogalmazott tilalmat csak azokra a magatartásokra kell alkalmazni, amelyeket a Tpvt. más rendelkezése vagy külön törvény nem szabályoz. Ha a pályázati eljárást külön jogszabály szabályozza, akkor csak azt lehetett vizsgálni, hogy annak megfelel-e az eljárás, s nem a Tpvt. rendelkezéseivel való összhangot. Amennyiben tehát a pályáztatás a reá vonatkozó jogszabályoknak megfelelő, akkor ennek megfelelően a Tpvt.-re hivatkozással nem lehet megállapítani annak a jogellenességét {Kúria Pfv. 21.685/2016/12. [11]}.

Joggyakorlat

Sérti a versenyeztetés, ezen belül a pályáztatás tisztaságát például a pályázatot kiíró, illetve lebonyolító személynek az a magatartása, amely nem biztosítja a pályázati kiírás feltételeinek érvényesülését, a pályázat résztvevőinek esélyegyenlőségét és az egyenlő elbánás elvét azáltal, hogy a pályázati kiírás feltételeinek meg nem felelő személy is versenytársként vehet részt a pályázaton (EBH2001. 421.).

A joggyakorlat szerint a pályáztatás szabályainak a kiíró részéről való megsértése nem alapozza meg a pályázónak a szerződés megkötésének elmaradásából származó, várható üzleti haszon elvesztése miatti kártérítési igényét, a pályázó a pályázat benyújtásával és a pályázaton való részvétellel kapcsolatos költségei megtérítésére tarthat igényt. Ennek hátterében az áll, hogy ha a felperes a keresetében a pályázat elbírálását követő évekre a meg nem szerzett üzletből várható, de elmaradt hasznát jelöli meg kártérítésként, amely esetben a kár amiatt következhetett be, hogy nem őt jelölték meg a pályázat nyertesének és nem vele kötöttek szerződést, akkor ugyan a szabályos eljárás valóban az lett volna, hogy ha a pályázatot érvénytelennek nyilvánítják és új pályázatot írnak ki, azonban az nem állapítható meg bizonyossággal, hogy tisztességes eljárás esetén a pályázat nyertese a felperes lett volna, vele kötötték volna meg a szerződést, amelyből biztos haszonra tett volna szert, illetve ha igen, az milyen összegű lett volna. A kiírónak nem volt szerződéskötési kötelezettsége, így mulasztása esetén jogellenesség hiányában a felperes sikerrel vele szemben nem léphetett volna fel, ezért nem állapítható meg az okozati összefüggés a verseny tisztaságának megsértése és a felperes hasznának elmaradása között. A pályázat kiírása a felperes részére is csupán a versenyen való részvétel, a megmérettetés lehetőségét teremtette meg, s a felperes esélye valóban romlott azzal, hogy a pályáztatás szabályait megsértették, azonban a tisztességes elbírálás sem jelenthet egyúttal bizonyosságot a felperes számára a szerződéskötésre. Az elmaradt haszon megítélésének a törvényi feltételei nem álltak fenn (BH2005. 364., EBH2005. 1220.).

Kapcsolódó joggyakorlat

EBH2005. 1220.

EBH2001. 421.

BH2005.

BDT2001. 480.

Kúria Pfv. 21.685/2016/12.

Kúria Gfv.IX.30.191/2008/6.

Legfelsőbb Bíróság Kf.V.39.319/2001/4.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2015. évi CXLIII. törvény a közbeszerzésekről 9. § (1) bekezdés c) pont

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról 1. §, 2. §, 86–88. §, 93/B. §

III. Fejezet

AZ ÜZLETI DÖNTÉSEK TISZTESSÉGTELEN BEFOLYÁSOLÁSÁNAK TILALMA

8. § (1) Tilos a gazdasági versenyben az üzletfeleket megtéveszteni.

(2) Az üzletfelek megtévesztésének minősül a vállalkozásnak, illetve a vállalkozás érdekében vagy javára eljáró személynek az áru értékesítésével, szolgáltatásával vagy eladásösztönzésével közvetlen kapcsolatban álló olyan üzleti kommunikációja – ideértve bármely információközlést, annak megjelenési módjától, eszközétől függetlenül –, egyéb magatartása, tevékenysége vagy mulasztása (a továbbiakban együtt: üzleti gyakorlat), amely

a) jelentős információ tekintetében valótlan tényt tartalmaz, vagy valós tényt – figyelemmel megjelenésének valamennyi körülményére – olyan módon jelenít meg, hogy megtéveszti vagy alkalmas arra, hogy megtévessze azokat az üzletfeleket, akik felé irányul, vagy akik tudomására juthat, vagy

b) – figyelembe véve valamennyi tényszerű körülményt, továbbá a kommunikáció eszközének korlátait – az adott helyzetben az üzletfél üzleti döntéséhez szükséges és ezért jelentős információt elhallgat, elrejt, vagy azt homályos, érthetetlen, félreérthető vagy időszerűtlen módon bocsátja rendelkezésre,

és ezáltal befolyásolja az üzletfelek vagy lehetséges üzletfelek gazdasági magatartását, vagy erre alkalmas.

(3) A (2) bekezdés alkalmazásában jelentősnek minősül különösen az olyan információ, amely az alábbiak közül egy vagy több tényezőre vonatkozik:

a) az áru lényeges jellemzői, így különösen

aa) kivitelezése, összetétele, műszaki jellemzői,

ab) mennyisége,

ac) származási helye, eredete,

ad) előállításának vagy szolgáltatásának módja és időpontja,

ae) beszerezhetősége, szállítása,

af) alkalmazása, a használatához, fenntartásához szükséges ismeretek,

ag) az adott célra való alkalmassága, a használatától várható eredmények,

ah) az a tény, hogy az áru megfelel-e a rá vonatkozó jogszabályban vagy az Európai Unió általános hatályú, közvetlenül alkalmazandó jogi aktusában előírt követelménynek vagy – ilyen előírás hiányában – az áruval szemben támasztott szokásos követelményeknek,

ai) veszélyessége, kockázatai,

aj) egészségre gyakorolt hatásai,

ak) környezeti hatásai, energiafelhasználási ismérvei, továbbá

al) tesztelése, ellenőrzöttsége vagy annak eredménye,

b) az áru ára, illetve díja, az ár, illetve díj megállapításának módja,

c) az áru megvételének, illetve igénybevételének a b) pontban meghatározotton túli egyéb szerződéses feltétele, továbbá

d) a vállalkozás vagy képviselőjének személye, a vállalkozás jellemzői és jogai, így különösen a jogállása, vagyona, szellemi alkotásokon fennálló jogai és kereskedelmi tulajdonjoga, képesítései, díjai és kitüntetései.

Áttekintés

Az Fttv. tilalmazza a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokat [Fttv. 3. § (1) bekezdés], így a fogyasztók megtévesztését is [Fttv. 3. § (3) bekezdés, 6. és 7. §]. A vállalkozások ugyanakkor nemcsak a fogyasztóik, hanem üzletfeleik piaci döntéseit is törekedhetnek befolyásolni. Ennek kereteit szabja meg a Tpvt. 8. §-a.

A Tpvt. 8. § (1) bekezdése általános jelleggel mondja ki, hogy a gazdasági versenyben tilos az üzletfeleket megtéveszteni. Annak a jogi normává emelt meghatározásnak, hogy az üzletfélnek a gazdasági versenyben történő megtévesztése tilalmazott, az a következménye, hogy a versenyfelügyelet során nem közvetlenül az üzletfél a védelem tárgya, hanem az üzletfél döntési szabadsága [vö. a Gazdasági Versenyhivatal Versenytanácsának Fttv.-vel, Grt.-vel és a Tpvt. III. Fejezetével, a Gyftv.-vel és az Éltv.-vel kapcsolatos elvi jelentőségű döntései (2021) (a továbbiakban: GVH VT Fttv.-vel, Grt.-vel és a Tpvt. III. Fejezetével, a Gyftv.-vel és az Éltv.-vel kapcsolatos elvi jelentőségű döntések) II.8.3. pont].

A megtévesztő magatartásokat a Tpvt. 8. § (2) bekezdése sorolja fel, azonban ez a felsorolás nem taxatív, a megtévesztés más magatartással is megvalósítható. A megtévesztés nemcsak aktív magatartással, hanem elhallgatással is megvalósítható.

A Tpvt. 8. § (2) bekezdése meghatározza az üzleti gyakorlat fogalmát is.

A Tpvt. 8. § (3) bekezdése meghatározza, hogy különösen mely információk minősülnek jelentősnek a (2) bekezdés alkalmazásában.

A Tpvt. 10/A. § (2) bekezdése értelmében az üzleti gyakorlat megítélése során az olyan üzletfél magatartását kell alapul venni, aki a gazdasági kapcsolatokban általában elvárhatóan tájékozott, és az adott helyzetben általában elvárható figyelmességgel és körültekintéssel jár el. A Tpvt. 10/A. § (3) bekezdése alapján annak megállapításánál, hogy a tájékoztatás megtévesztésre alkalmas-e, a használt kifejezéseknek az üzleti életben elfogadott általános jelentése az irányadó.

A Tpvt. 64/B. § (4) bekezdése szerint a Tpvt. 8. §-ban foglalt rendelkezések megsértése miatt folytatott eljárásban a vizsgáló, illetve az eljáró versenytanács felhívására az üzleti gyakorlat alkalmazója köteles igazolni az üzleti gyakorlat részét képező tényállítás valóságát. Ha az üzleti gyakorlat alkalmazója nem tesz eleget ennek a kötelezettségnek, úgy kell tekinteni, hogy a tényállítás nem felelt meg a valóságnak (erre a felhívásban az üzleti gyakorlat alkalmazóját figyelmeztetni kell). Ennek megfelelően a versenyfelügyeleti eljárásban nem a GVH-nak kell bizonyítania, hogy a tényállítás megfelel a valóságnak, hanem az üzleti gyakorlat alkalmazójának [a Tpvt. 10/C. § (1) bekezdésre figyelemmel azon vállalkozásnak, amelynek az üzleti gyakorlattal érintett áru értékesítése, szolgáltatása vagy eladásának ösztönzése közvetlenül érdekében áll] kell igazolnia a tényállítás valóságát.

A Tpvt. 8. §-ába ütköző magatartásért fennálló felelősség kérdését a Tpvt. 10/C. §(1) bekezdése rendezi, kimondva, hogy a 8. §-ban foglalt rendelkezések megsértéséért azon vállalkozáson túl, amelynek az üzleti gyakorlattal érintett áru értékesítése, szolgáltatása vagy eladásának ösztönzése közvetlenül érdekében áll (üzleti gyakorlat alkalmazója), az is felel, aki az üzleti gyakorlat keretében közölt üzleti kommunikációt az arra alkalmas eszközök segítségével megismerhetővé teszi, valamint aki önálló gazdasági tevékenysége körében az üzleti kommunikációt megalkotja vagy ezzel összefüggésben egyéb szolgáltatást nyújt, ha a jogsértés az üzleti kommunikáció megjelenítési módjával összefüggő olyan okból ered, amely nem az üzleti gyakorlat alkalmazója kifejezett utasítása végrehajtásának a következménye.

A Tpvt. 88/V. § (1) bekezdése értelmében a GVH-nak a közérdek érvényesítésére irányuló hatásköre nem zárja ki a Tpvt. III. Fejezetében foglalt rendelkezések, ennek megfelelően a Tpvt. 8. §-ának megsértésére alapított polgári jogi igények közvetlen bíróság előtti érvényesítését. A bíróságnak a Tpvt. 8. §-ában foglalt rendelkezések megsértése miatt folytatott eljárásában – hasonlóan a versenyfelügyeleti eljáráshoz [Tpvt. 64/B. § (4) bekezdés] – az üzleti gyakorlat részét képező tényállítás valóságának bizonyítása az üzleti gyakorlat alkalmazóját terheli [Tpvt. 88/V. § (2) bekezdés].

Ha valamely perben a Tpvt. III. Fejezetében foglalt rendelkezések, így a Tpvt. 8. §-ának alkalmazásának szükségessége merül fel, a Tpvt. 88/V. § (3) bekezdése szerint megfelelően alkalmazni kell a Tpvt. 88/B. § (1)–(8) bekezdését: a bíróságnak haladéktalanul értesítenie kell a GVH-t arról, hogy a perben a III. Fejezetben foglalt rendelkezések alkalmazásának szükségessége merül fel, amit követően a GVH írásban észrevételt tehet a tárgyalás berekesztéséig a III. Fejezetben foglalt rendelkezések alkalmazására vonatkozóan, amely észrevételek a bíróságot nem kötik. Ha a bíróság felhívja a GVH-t erre, akkor a GVH a felhívásban meghatározott határidőn belül köteles a III. Fejezetben foglalt rendelkezések alkalmazásával kapcsolatos jogi álláspontjáról a bíróságot tájékoztatni. Az észrevételek megtétele, illetve a jogi álláspont kialakítása érdekében a bíróság a GVH kérelmére megküldi a per releváns iratait, illetve az iratok megküldése helyett az iratok megtekintését is engedélyezheti, továbbá a GVH a tárgyaláson jelen lehet, a felekhez, a tanúhoz és a szakértőhöz kérdések feltevését javasolhatja, továbbá egyéb bizonyítás szükségességére hívhatja fel a figyelmet. A GVH képviselője a GVH észrevételét, illetve jogi álláspontját a bírósági tárgyaláson szóban is előadhatja. Ha a GVH a per bármely szakaszában arról tájékoztatja a bíróságot, hogy az érintett ügyben versenyfelügyeleti eljárást indított, a bíróság a peres eljárást felfüggeszti, kivéve, ha a GVH az ügyben már véglegessé vált határozatot hozott, vagy az eljárását egyébként véglegesen lezárta, és a GVH döntését bíróság előtt nem támadták meg, vagy a bírósági eljárás már jogerősen lezárult. Ha az érintett ügyben a GVH eljárt, a bíróság a GVH keresettel nem támadott határozatának, illetve – ha a határozatot megtámadták – a bíróság határozatának a jogsértést megállapító részéhez kötve van.

Megemlítendő továbbá, hogy a Tpvt. kimondja, magatartási kódex nem ösztönözhet olyan magatartásra, amely a Tpvt. 9. §-ának rendelkezéseibe ütközik (Tpvt. 10/B. §). Ennek megsértéséért a magatartási kódex kidolgozója, valamint az is felel, akinek a magatartási kódex szerint feladata a kódex felülvizsgálata, illetve betartásának ellenőrzése [Tpvt. 10/C. § (2) bekezdés].

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

A vállalkozások ügyfelei közé egyaránt tartozhatnak fogyasztók és fogyasztóknak nem minősülő üzletfelek (vállalkozások, oktatási intézmények, egyesületek stb.).

A fogyasztó fogalmát a Tpvt. csak a Tpvt. 85/A. §-ának körében határozza meg, rögzítve, hogy e körben a fogyasztó az önálló foglalkozásán és gazdasági tevékenységén kívül eső célok érdekében eljáró természetes személy [Tpvt. 85/A. § (7) bekezdés]. Ez a meghatározás azonos az Fttv. 2. § a) pontjának meghatározásával, így megállapítható, hogy a Tpvt. alkalmazása körében a GVH általános jelleggel ezt a fogyasztói definíciót tartja szem előtt.

A Tpvt. a 2. §-ban határozza meg az üzletfél fogalmát, amikor rögzíti, tilos gazdasági tevékenységet tisztességtelenül – különösen a megrendelők, vevők, igénybe vevők és felhasználók (a továbbiakban együtt: üzletfelek), illetve a versenytársak törvényes érdekeit sértő vagy veszélyeztető módon vagy az üzleti tisztesség követelményeibe ütközően – folytatni. A megrendelők, vevők, igénybe vevők és felhasználók közé tartoznak a fogyasztónak minősülő személyek is, ugyanakkor a Tpvt. 10/A. § (1) bekezdése kimondja, hogy a Tpvt. 8. §-ának rendelkezéseit akkor kell alkalmazni, ha az üzleti gyakorlat kizárólag önálló foglalkozásával vagy gazdasági tevékenységével összefüggő célok érdekében eljáró személyt érint, azaz fogyasztónak nem minősülő személyt. Ez nem zárja, hogy egy természetes személlyel szembeni üzleti gyakorlat esetén is alkalmazásra kerüljön az Tpvt. 8. §-a, ha a természetes személy nem minősül fogyasztónak, mert önálló foglalkozásával vagy gazdasági tevékenységével összefüggő célok érdekében jár el (pl. ha egy egyéni vállalkozót a gazdasági tevékenységéhez szükséges szerszámmal, anyaggal kapcsolatban tévesztenek meg). A fogyasztói és a nem fogyasztói minőség mindig esetről esetre vizsgálandó. Ennek jelentőségére mutat rá az EUB, arra a következtetésre jutva, nem zárható ki, hogy egy ügyvédet fogyasztónak lehessen tekinteni, amikor ez az ügyvéd saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körén kívül eső célból jár el. Az az ügyvéd ugyanis, aki egy saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körében eljáró természetes vagy jogi személlyel olyan szerződést köt, amely – hacsak nem ügyvédi irodájának tevékenységére vonatkozik – nem kötődik az ügyvédi hivatás gyakorlásához, e személlyel szemben hátrányos helyzetben van {C-110/14. Costea ítélet (ECLI:EU:C:2015:538) [25]–[26]}.

Ha tehát egy vállalkozás fogyasztókat céloz meg, ér el kereskedelmi gyakorlatával, akkor az Fttv. alapján vizsgálandó, hogy az adott kereskedelmi gyakorlat alkalmas-e a fogyasztók megtévesztésére. A kizárólag üzletfelekkel szemben tanúsított megtévesztő gyakorlatokra irányadó szabályokat a Tpvt. tartalmazza.

Kiemelendő, hogy az üzletfél megtévesztése csak jelentősnek minősülő, azaz az üzletfél gazdasági versenyben releváns döntésére érdemi kihatással bíró információk vonatkozásában valósulhat meg. Ezeket a Tpvt. nem taxatív jelleggel sorolja fel. A jelentősnek nem minősülő körülmények esetén az üzletfelek Tpvt. 8. § (1) bekezdésébe ütköző megtévesztése nem valósul meg, így nem áll fenn az üzletfél megtévesztése, ha a vásárlói szándék létrejöttében a forgalomba hozatalhoz szükséges engedélyek formális meglétének nincs számottevő szerepe (GVH VT Fttv.-vel, Grt.-vel és a Tpvt. III. Fejezetével, a Gyftv.-vel és az Éltv.-vel kapcsolatos elvi jelentőségű döntések II.8.4. pont).

Joggyakorlat

A Tpvt. 8. §-ának alkalmazása körében a GVH valamely szakmai kör megtéveszthetőségi mércéjét a laikus fogyasztókéhoz képest magasabbra helyezi (GVH VT Fttv.-vel, Grt.-vel és a Tpvt. III. Fejezetével, a Gyftv.-vel és az Éltv.-vel kapcsolatos elvi jelentőségű döntések II.8.1. pont). Ez a megközelítés abból indul ki, hogy valamely állítást (reklámot) a szakértelemmel rendelkező üzletfelek adott esetben képesek megfelelően értelmezni, azt saját szakmai ismereteikkel ütköztetni, míg a laikus fogyasztók számára ez jellemzően nem adatik meg, mindazonáltal a magasabb szintű tudatosságnak több korlátja lehet, így például az a körülmény is, ha az csak egy adott szakterületre korlátozódik (19/2014. VJ 67. pont).

A versenyjogi joggyakorlat az üzleti gyakorlat megítélésekor, értékelésekor azon üzletfél, potenciális hirdető magatartását veszi alapul, aki észszerűen tájékozottan, az adott helyzetben általában elvárható figyelmességgel és körültekintéssel jár el. Ugyan általánosságban elmondható, hogy az üzleti partnerektől a természetes személy fogyasztókénál magasabb fokú tudatosság várható el több tekintetben, illetve valószínűsíthetően szélesebb körű ismeretekkel rendelkeznek abban a gazdasági viszonyban, amire vonatkozóan az üzleti döntésüket hozzák, azonban az üzletfelek tudatossága, észszerűsége sem korlátlan, különösen akkor, amikor nem rendszeres vagy éppen új ügyletekről van szó. Kis- és középvállalkozások esetében az is figyelembe veendő, hogy esetükben a marketing-erőforrások (így a tapasztalatok, adott területen jártassággal rendelkező munkaerő, a finanszírozási források) szűkebb körűek. A GVH álláspontja szerint a fogyasztóhoz hasonlóan az üzletféltől sem azt kell elvárni az észszerű tájékozódás körében, hogy ellenőrizze az üzleti kommunikációkban szereplő információ helytállóságát. Az üzleti kommunikációk egyik funkciója éppen az, hogy a felek között meglévő információs aszimmetria feloldására költséghatékony megoldásokat kínálnak, s az üzletfél – számára költségmegtakarítást eredményezően – valóságosnak, pontosnak fogadja el a vállalkozás nyújtotta tájékoztatást. Az Fttv. gyakorlatához hasonlóan a GVH kiemelte továbbá, hogy az az üzletfél is észszerűen jár el, aki nem kételkedik a kereskedelmi kommunikációk által nyújtott tájékoztatásban, a vállalkozás szavahihetőségében, hanem a kereskedelmi kommunikációkat egy észszerűen költséghatékony tájékozódási folyamatban az üzleti tisztesség követelményének érvényesülésében bízva kezeli (68/2012. VJ 75–77. pont).

Hangsúlyozandó továbbá, hogy a GVH megközelítése szerint a szakismeret nem pótolhat bármilyen hiányzó információt, nem egészíthet ki nem szakmai jellegű tájékoztatást, nem várható el, hogy kiigazítson olyan üzenetet, amely a szaktudástól független (68/2013. VJ 84. pont).

Ha a kereskedelmi gyakorlat fogyasztókat és üzletfeleket is megcéloz, illetve elér, akkor ennek megítélésére az Fttv. alkalmazásával kerülhet sor, figyelemmel a Tpvt. 10/A. § (1) bekezdésére, amely szerint a Tpvt. 8. §-ának (és 9. §-ának) rendelkezéseit akkor kell alkalmazni, ha az üzleti gyakorlat kizárólag önálló foglalkozásával vagy gazdasági tevékenységével összefüggő célok érdekében eljáró személyt érint.

Ha például a kereskedelmi kommunikációkkal (reklámokkal) kapcsolatban felmerül, hogy azok fogyasztókat és üzletfeleket egyaránt megcélozhattak, elérhettek, akkor meg kell állapítani, hogy az egyes kommunikációs eszközök közül melyek címzettje volt kizárólag vállalkozás vagy önálló foglalkozásán és gazdasági tevékenységén kívül eső célok érdekében eljáró nem természetes személy, mivel az ilyen reklámokat a Tpvt. alapján kell megítélni, és mely kommunikációk címzettje volt fogyasztó, továbbá mely kommunikációs eszközök címzettjei között szerepelnek – a vállalkozások mellett – fogyasztók is, mivel az ilyen kereskedelmi gyakorlatokat az Fttv. rendelkezései alapján kell megítélni. Annak elbírálása során, hogy ki a reklám vagy a kommunikáció címzettje, nem elegendő pusztán azt figyelembe venni, hogy a vállalkozás kinek juttatja el a nyomtatott reklámanyagokat, ennél fontosabb, hogy azok kinek szólnak, akár közvetett módon (103/2009. VJ 105–106. pont).

Az egyik ügyben például az eljárásban vizsgált állításokat elsődlegesen tartalmazó honlapok csak kisebb részben tartalmaztak üzleti ügyfeleknek szóló tartalmakat (pl. Befektetőknek menüpont), továbbá – szövegezésükből megállapíthatóan – a Facebook-bejegyzések is természetes személy fogyasztókhoz szóltak. A GVH szerint a honlapok egyértelmű fogyasztói irányultságát támasztotta alá az a tény is, hogy a Facebook-posztokban és számos rádióhirdetésben is ezen honlapi elérhetőségek kerültek megjelenítésre mint további információforrások, tájékozódási lehetőségek. Bár a vállalkozás hivatkozott arra, hogy a honlap elsősorban szakmai közönségnek szól, a GVH arra a következtetésre jutott, hogy annak tartalma, az azon megjelenő vizsgált állítások is eljuthattak természetes személy fogyasztókhoz is, különös tekintettel arra, hogy a honlap elérhetősége számos Facebook-posztban is szerepelt (25/2019. VJ 99–100. pont).

Ha tartalmilag ugyanaz a tájékoztatás volt elérhető fogyasztók és üzletfelek számára egyaránt, azaz a fogyasztók irányába gyakorolt kereskedelmi gyakorlat és az üzletfelek irányában megvalósult üzleti gyakorlat azonos volt, a kizárólagosság kritériuma nem valósult meg, így a gyakorlat jogi értékelése szempontjából a Tpvt. 10/A. § rendelkezésére figyelemmel a Tpvt. 8. § rendelkezései nem alkalmazhatóak, a magatartás az Fttv. alapján értékelendő (20/2019. VJ 68. pont).

Kapcsolódó joggyakorlat

25/2019. VJ

20/2019. VJ

19/2014. VJ

68/2012. VJ

103/2009. VJ

Kapcsolódó európai uniós joggyakorlat

C-110/14. Costea, ítélet, ECLI:EU:C:2015:538

Kapcsolódó jogi szabályozás

2008. évi XLVII. törvény a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról 3. §, 6–7. §, 14. §

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról 2. §, 10/A. §, 10/C. § (1) bekezdés, 64/B. § (4) bekezdés, 85/A. § (7) bekezdés, 88/B. § (1)–(8) bekezdés, 88/V. §

9. § Tilos az üzletfél választási szabadságát indokolatlanul korlátozó üzleti gyakorlat alkalmazása, így különösen olyan körülmények teremtése, amelyek jelentősen megnehezítik az áru, illetve az ajánlat valós megítélését, más áruval vagy más ajánlattal történő tárgyszerű összehasonlítását, ha ez befolyásolja az üzletfelek vagy lehetséges üzletfelek gazdasági magatartását, vagy erre alkalmas.

Áttekintés

A Tpvt. III. Fejezete nemcsak az üzletfelek megtévesztését, hanem az üzletfelek választási szabadságát indokolatlanul korlátozó üzleti gyakorlatok alkalmazását is tilalmazza.

Az üzletfél fogalmát a Tpvt. 2. §-a határozza meg, üzletfélnek minősítve a megrendelőket, vevőket, igénybe vevőket és felhasználókat. Ezek közé sorolandók a fogyasztónak minősülő személyek is [lásd Fttv. 2. § a) pont], ugyanakkor a Tpvt. 10/A. § (1) bekezdése értelmében a Tpvt. 9. §-át akkor kell alkalmazni, ha az üzleti gyakorlat kizárólag önálló foglalkozásával vagy gazdasági tevékenységével összefüggő célok érdekében eljáró személyt, azaz fogyasztónak nem minősülő személyt érint. Itt is lehetséges ugyanakkor, hogy azon természetes személlyel szembeni üzleti gyakorlat esetén is alkalmazásra kerüljön az Tpvt. 9. §-a, aki önálló foglalkozásával vagy gazdasági tevékenységével összefüggő célok érdekében jár el.

Az üzleti gyakorlat a vállalkozásnak, illetve a vállalkozás érdekében vagy javára eljáró személynek az áru értékesítésével, szolgáltatásával vagy eladásösztönzésével közvetlen kapcsolatban álló üzleti kommunikációja – ideértve bármely információközlést, annak megjelenési módjától, eszközétől függetlenül –, egyéb magatartása, tevékenysége vagy mulasztása [Tpvt. 8. § (2) bekezdés].

A Tpvt. 10/A. § (2) bekezdése értelmében az üzleti gyakorlat megítélése során az olyan üzletfél magatartását kell alapul venni, aki a gazdasági kapcsolatokban általában elvárhatóan tájékozott, és az adott helyzetben általában elvárható figyelmességgel és körültekintéssel jár el.

A Tpvt. 9. §-a vonatkozásában a Tpvt. nem állapít meg speciális felelősségi szabályt, a Tpvt. 10/C. § (1) bekezdése csak a Tpvt. 8. és 10. §-ban foglalt rendelkezések megsértése esetén bővíti a felelősök körét. A Tpvt. 9. §-ának megsértéséért így az a vállalkozás felel, amelynek az üzleti gyakorlattal érintett áru értékesítése, szolgáltatása vagy eladásának ösztönzése közvetlenül érdekében áll (az üzleti gyakorlat alkalmazója).

A Tpvt. 9. §-ának megsértése esetén a sérelmet szenvedő közvetlenül bírósághoz fordulhat. A Tpvt. 88/V. § (1) bekezdése szerint a GVH-nak a közérdek érvényesítésére irányuló hatásköre nem zárja ki a III. Fejezetben foglalt rendelkezések, így a Tpvt. 9. §-ának megsértésére alapított polgári jogi igények közvetlen bíróság előtti érvényesítését. A Tpvt. 88/V. § (3) bekezdése alapján, ha valamely perben a III. Fejezetben foglalt rendelkezések alkalmazásának szükségessége merül fel, megfelelően alkalmazni kell a Tpvt. 88/B. § (1)–(8) bekezdését.

A Tpvt. 10/B. §-a a vállalkozások önszabályozása körében jelentőséggel bíró magatartási kódex vonatkozásában kimondja, hogy magatartási kódex nem ösztönözhet olyan magatartásra, amely a Tpvt. 9. § rendelkezéseibe ütközik. E tilalom megsértéséért a magatartási kódex kidolgozója, valamint az is felel, akinek a magatartási kódex szerint feladata a kódex felülvizsgálata, illetve betartásának ellenőrzése [Tpvt. 10/C. § (2) bekezdés].

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

Ha az adott üzleti gyakorlat fogyasztókat és üzletfeleket is megcéloz, illetve elér, akkor ennek megítélésére az Fttv. alkalmazásával kerülhet sor, mivel a Tpvt. 10/A. § (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy a Tpvt. 9. §-ának (és a Tpvt. 8. §-ának) rendelkezéseit akkor kell alkalmazni, ha az üzleti gyakorlat kizárólag önálló foglalkozásával vagy gazdasági tevékenységével összefüggő célok érdekében eljáró személyt érint.

A Tpvt. 9. §-a esetében nem változnak meg a bizonyítás, a bizonyítási teher szabályai. Míg a Tpvt. 64/B. § (4) bekezdése alapján a Tpvt. 8. §-ában foglalt rendelkezések megsértése miatt folytatott eljárásban a vizsgáló, illetve az eljáró versenytanács felhívására az üzleti gyakorlat alkalmazója köteles igazolni az üzleti gyakorlat részét képező tényállítás valóságát, s ha az üzleti gyakorlat alkalmazója nem tesz eleget ennek a kötelezettségnek, úgy kell tekinteni, hogy a tényállítás nem felelt meg a valóságnak, illetve a Tpvt. 88/V. § (2) bekezdése szerint a bíróságnak a Tpvt. 8. §-ában foglalt rendelkezések megsértése miatt folytatott eljárásában az üzleti gyakorlat részét képező tényállítás valóságának bizonyítása az üzleti gyakorlat alkalmazóját terheli, addig a Tpvt. 9. §-a esetében ilyen jogszabályi rendelkezés nincs. Ennek megfelelően a GVH-nak kell teljes egészében bizonyítania a jogsértést, ennek sikertelensége esetén adott esetben megszüntetve az eljárást (lásd pl. 59/2017. VJ 106. pont).

Joggyakorlat

A GVH joggyakorlata szerint az üzletfelek jogi értékelés szempontjából relevanciával bíró döntéseinek meghozatala egy folyamat, amelynek nemcsak az egészét, hanem egyes szakaszait is védi a jog a maga eszközeivel. Ez a folyamat az üzletfelek figyelmének felkeltését is magában foglalja. Nemcsak az olyan magatartás jogellenes, amely kizárólagosan meghatározza az üzletfél döntését, hanem minden olyan magatartás, amely érdemben kihatással van a folyamatra, ideértve a figyelem felkeltését is. Kifogásolható már önmagában az a körülmény, hogy a tisztességtelen magatartás, kereskedelmi (üzleti) gyakorlat hatására az üzletfél keresi az azt tanúsító vállalkozás termékét, szolgáltatását. A GVH szerint az üzletfelek választási szabadságát indokolatlanul korlátozó üzleti módszerek alkalmazását tilalmazó rendelkezésnek az a célja, hogy az üzletfelek tájékozott döntés meghozatalára való képességének, az árukkal kapcsolatos választási szabadságának, illetve az árukkal kapcsolatos magatartásának korlátozására, torzítására alkalmas üzleti módszerekkel szembeni fellépés biztosított legyen. Egy üzletfél választási szabadságát korlátozó üzleti módszer elleni fellépés célja, hogy olyan magatartások vizsgálatát is lehetővé tegye a GVH számára, amelyek során egy vállalkozás nem valamely tény reklámban történő állításával vagy elhallgatásával, hanem kifejezetten és direkt módon az üzletfél döntési folyamatába való beavatkozással torzítja az üzletfél piaci tranzakcióra vonatkozó döntését (10/2015. VJ 53–54. pont).

A GVH kiemelte, az üzletfelek választási szabadságát indokolatlanul korlátozó üzleti módszerek megvalósulásával kapcsolatban a Tpvt. nem tartalmaz taxatív felsorolást, az megvalósulhat akár fizikai erőszakkal való fenyegetés révén; de enélkül is, a választási szabadságot enyhébb eszközökkel korlátozó, az üzletfelekre ily módon való nyomásgyakorlással is. Ez utóbbiak ugyancsak tilalmazottak, ha indokolatlanul korlátozzák az üzletfelek egyes áruk, szolgáltatások közötti választási szabadságát. Ez megvalósulhat oly módon is, hogy a vállalkozás pszichés nyomásgyakorlással, az üzletfél zavarása, az üzletféllel fennálló jogviszony tényleges jellegének elfedése, eltorzítása révén jelentősen megnehezíti az áru, illetve az ajánlat valós megítélését, más áruval vagy más ajánlattal történő tárgyszerű összehasonlítását (10/2015. VJ 55. pont).

A Tpvt. 9. §-ának megsértését állapította meg a GVH például abban az ügyben, amikor az adott vállalkozás az üzletfeleit ingyenes/próba iroda- és tisztítószercsomag megküldésének ajánlatával keresi meg, és a csomag áráról és tartalmáról nem tájékoztatja az üzletfeleket, arról csak a csomag megküldése után érkező számlából szereznek tudomást, majd az üzletfelei a csomag ellenértékét tartalmazó számlát a csomag átvételét követő több nappal később (jellemzően 14 napon túl) kapják meg, amikor már az ellenérték kifizetése esedékes, majd az üzletfeleit arról tájékoztatja, hogy lemond minden követelésről, ha az általa felajánlott kedvezményes összeget kifizetik, miközben az üzletfelek számára a megkeresés jogi természete, valamint a csomag átvételének következményei nem egyértelműek (10/2015. VJ).

Kapcsolódó joggyakorlat

59/2017. VJ

10/2015. VJ

Kapcsolódó jogi szabályozás

2008. évi XLVII. törvény a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról 2. § a) pont

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról 2. §, 10/A. §, 88/V. §

10. § Az összehasonlító reklámban

a) kizárólag azonos rendeltetésű vagy azonos szükségleteket kielégítő áruk hasonlíthatók össze,

b) az összehasonlításnak az áruk lényeges, meghatározó, jellemző és ellenőrizhető tulajdonságára kell vonatkoznia, és – ha az ár is az összehasonlítás tárgyát képezi, akkor e vonatkozásban is – tárgyilagosnak kell lennie,

c) eredetmegjelöléssel rendelkező termékek összehasonlítása kizárólag azonos eredetmegjelölésű termékekre vonatkozhat.

Áttekintés

Az összehasonlító reklám a vállalkozás nevének, megjelölésének, tevékenységének népszerűsítésére vagy áru (termék, szolgáltatás), árujelző ismertségének növelésére irányuló olyan közlés, tájékoztatás, amely közvetve vagy közvetlenül felismerhetővé teszi a vállalkozás versenytársát, vagy a versenytárs által előállított, forgalmazott vagy bemutatott, a bemutatott áruval azonos vagy ahhoz hasonló rendeltetésű árut [Tpvt. 6/A. § (1) bekezdés].

Az összehasonlító reklám kapcsán teljesítendő negatív követelményeket a Tpvt. 6/A. §-a tartalmazza, amely rendelkezések megsértése miatti eljárás lefolytatása a bíróság hatáskörébe tartozik [Tpvt. 86. § (1) bekezdés].

Az összehasonlító reklámokkal szemben támasztott pozitív követelményeket a Tpvt. 10. §-a tartalmazza. Míg a Tpvt. 6/A. § (1) bekezdése azokat az eseteket határozza meg, amelyek során tilos az összehasonlító reklám, és amelynek elbírálása a Tpvt. 86. § (1) bekezdése szerint a bíróság hatáskörébe tartozik, a negatív követelmények meghatározása folytán a versenytársnak nyújt védelmet a tisztességtelen piaci magatartással szemben, addig a Tpvt. 10. §-ában meghatározott pozitív követelmények az üzletfelek és fogyasztók érdekeit biztosítják (Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.006/2019/6.).

A Tpvt. III. Fejezetének egyes rendelkezéseit, az üzletfelek megtévesztését és az üzletfél választási szabadságát indokolatlanul korlátozó üzleti gyakorlat alkalmazását tilalmazó 8–9. §-okat akkor kell alkalmazni, ha az üzleti gyakorlat kizárólag önálló foglalkozásával vagy gazdasági tevékenységével összefüggő célok érdekében eljáró személyt érint, azaz nem érint fogyasztót [Tpvt. 10/A. § (1) bekezdés]. Az összehasonlító reklámmal szemben támasztott pozitív követelményeket támasztó Tpvt. 10. § ugyanakkor minden esetben alkalmazandó, függetlenül attól, hogy az fogyasztót vagy üzletfelet, vagy mindkettőt célozza-e meg, ér-e el, érint.

Az összehasonlító reklámmal kapcsolatban is lehetőség van arra, hogy az érintett a jogsértés miatt közvetlenül bírósághoz forduljon. A Tpvt. 88/V. § (1) bekezdése értelmében a GVH-nak a közérdek érvényesítésére irányuló hatásköre nem zárja ki a Tpvt. III. Fejezetében foglalt rendelkezések s így Tpvt. 10. §-ának megsértésére alapított polgári jogi igények közvetlen bíróság előtti érvényesítését.

A felelősség vonatkozásában a Tpvt. speciális szabályt tartalmaz, kimondva, hogy a Tpvt. 10. §-ában foglalt rendelkezések megsértéséért azon a vállalkozáson túl, amelynek az üzleti gyakorlattal érintett áru értékesítése, szolgáltatása vagy eladásának ösztönzése közvetlenül érdekében áll (üzleti gyakorlat alkalmazója), az is felel, aki az üzleti gyakorlat keretében közölt üzleti kommunikációt az arra alkalmas eszközök segítségével megismerhetővé teszi, valamint aki önálló gazdasági tevékenysége körében az üzleti kommunikációt megalkotja vagy ezzel összefüggésben egyéb szolgáltatást nyújt, ha a jogsértés az üzleti kommunikáció megjelenítési módjával összefüggő olyan okból ered, amely nem az üzleti gyakorlat alkalmazója kifejezett utasítása végrehajtásának a következménye.

Emellett az is rögzítésre kerül, hogy magatartási kódex nem ösztönözhet olyan magatartásra, amely a Tpvt. 10. §-ának rendelkezéseibe ütközik (Tpvt. 10/B. §). Ezen előírás megsértéséért a magatartási kódex kidolgozója, valamint az is felel, akinek a magatartási kódex szerint feladata a kódex felülvizsgálata, illetve betartásának ellenőrzése [Tpvt. 10/C. § (2) bekezdés].

Ha valamely perben a Tpvt. III. Fejezetben foglalt rendelkezések, így a Tpvt. 10. §-ának alkalmazásának szükségessége merül fel, a Tpvt. 88/V. § (3) bekezdése szerint megfelelően alkalmazni kell a Tpvt. 88/B. § (1)–(8) bekezdéseit.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

A Tpvt. 10. § a) pontja szerint az összehasonlító reklám kizárólag azonos rendeltetésű vagy azonos szükségleteket kielégítő árukat hasonlíthat össze. A helyettesíthetőség követelménye azért került meghatározásra, hogy a vállalkozások azonos szükségleteket kielégítő vagy azonos rendeltetésű árukat hasonlítsanak össze. Ez egyben azt is jelenti, hogy az összehasonlító reklámot alkalmazó vállalkozás és a reklámban felismerhetővé tett vállalkozás között versenytársi viszonynak kell fennállnia, amely az érintett árutól függetlenül nem állapítható meg. A vállalkozás versenytársi minősége a meghatározás értelmében az általa a piacon kínált áru helyettesíthetőségét jelenti. Az EUB több alkalommal kimondta, az alapján, hogy a termék bizonyos mértékig alkalmas azonos szükségletek kielégítésére, megállapítható e szükségletek egymással való bizonyos mértékű helyettesíthetősége (lásd pl. De Landtsheer Emmanuel ítélet). A reklámozó és a reklámban azonosított vállalkozás közötti versenytársi viszony fennállásának megállapításakor figyelembe kell venni a piac jelenlegi helyzetét, a fogyasztási szokásokat és azok esetleges változását, a közösségi területnek azt a részét, ahol a reklámot közzéteszik, anélkül hogy adott esetben kizárnák a más tagállamban észlelt fogyasztási szokások változásának a szóban forgó nemzeti piacra gyakorolt lehetséges hatását, valamint a termék sajátos jellemzőit, amelyeket a hirdető a szóban forgó reklámban reklámozni kíván, illetve az arculatot, amit a terméknek adni kíván (De Landtsheer Emmanuel ítélet). A helyettesíthetőség követelménye akként is megfogalmazható, hogy az összehasonlító reklámnak olyan termékpárokat kell összehasonlítania, amely termékpárok a fogyasztó (üzletfelek) számára a helyettesíthetőség megfelelően magas fokát mutatják. Ugyanakkor a C-356/04. Lidl Belgium ítéletben (ECLI:EU:C:2006:585) (a továbbiakban: Lidl Belgium ítélet) megállapításra került az is: a jogszabályi rendelkezést nem lehet úgy értelmezni, hogy az megköveteli, hogy minden egyes összehasonlító reklámüzenet kizárólag az ilyen külön szemlélt összehasonlító termékpárokra vonatkozzon, és nem vonatkozhat együttesen két összehasonlítható termékekből összeállított áruválasztékra. Az összehasonlítható termékválasztékra vonatkozó csoportos összehasonlítás lehetősége a reklámozó számára lehetővé teszi, hogy a fogyasztókat átfogó és összefoglaló adatokat tartalmazó rekláminformációval lássa el, amelyek különösen hasznosak lehetnek számukra. Az összehasonlító reklám ezen megengedhetőségi feltételét tehát úgy kell értelmezni, az nem tiltja meg, hogy az összehasonlító reklám együttesen vonatkozzon a két áruházlánc által forgalmazott mindennapi fogyasztási cikkek választékaira, amennyiben az említett választékot mindkét részről egyedi termékek alkotják, amelyek egyenként nézve teljesítik az e rendelkezésben szereplő összehasonlíthatósági követelményt.

A Tpvt. 10. § b) pontja értelmében az összehasonlításnak az áruk lényeges, meghatározó, jellemző és ellenőrizhető tulajdonságára kell vonatkoznia, és – ha az ár is az összehasonlítás tárgyát képezi, akkor e vonatkozásban is – tárgyilagosnak kell lennie. A rendelkezés a tárgyilagosság tágabb szintjére utal. Ennek megfelelően egyrészt az áruk olyan lényeges, meghatározó, jellemző és ellenőrizhető tulajdonságai hasonlítható össze, amely tulajdonságok objektív érdemi összevetést tesznek lehetővé, másrészt pedig magát az összehasonlítást is tárgyilagosan kell elvégezni, azaz az egyes tulajdonságok egybevetése nem alapulhat szubjektív értékítéleten {EBH2019. K.25. [47]}. A Tpvt.-ben meghatározott lényeges, meghatározó, jellemző és ellenőrizhető tulajdonságok nem egyetlen kritériumot takarnak, azaz e forgalmak nem szinonimái egymásnak. A jogi norma nem szépirodalmi mű, ezért ha az egyes tényállási elemek hasonló tartalommal bírnak is, azt, hogy a jogalkotó nem szinonimákat használ, és a tényállási elemek között különbség tehető és teendő, feltételezni kell. Ha a GVH a Tpvt. 10. § b) pontjában foglaltak megsértéséhez szankciót fűz, akkor pontosan be kell mutatnia, hogy mit ért lényeges, meghatározó, jellemző és ellenőrizhető tulajdonság alatt, hol van a határ az egyes fogalmi kritériumok között {EBH2019. K.25. [48]}.

Ha az ár is az összehasonlítás tárgyát képezi, akkor az összehasonlításnak e vonatkozásban is tárgyilagosnak kell lennie. Az ár kétséget kizáróan az áruk lényeges, jellemző tulajdonsága, így az árak összehasonlítása vonatkozásában az összehasonlítás tárgyilagossága azt feltételezi, hogy az összehasonlított áruk ellenőrizhető ára kerüljön összehasonlításra, s ezt az ellenőrizhető árat tárgyilagosan kell összehasonlítani, azaz a reklámban tett ár-összehasonlításnak tárgyilagos módon észlelhető mértékekre kell vonatkoznia, nem pedig például az áraknak egy, az összehasonlítást végző vállalkozás által kiválasztott, a fogyasztók által ténylegesen nem észlelhető mértékére.

A Tpvt. 10. § c) pontja értelmében az összehasonlító reklámban az eredetmegjelöléssel rendelkező termékek összehasonlítása kizárólag azonos eredetmegjelölésű termékekre vonatkozhat. Az eredetmegjelölés valamely táj, helység, kivételes esetben ország neve, amelyet az e helyről származó – a meghatározott földrajzi területen termelt, feldolgozott, illetve előállított – olyan termék megjelölésére használnak, amelynek különleges minősége, hírneve vagy egyéb jellemzője kizárólag vagy lényegében az adott földrajzi környezet, az arra jellemző természeti és emberi tényezők következménye [Vt. 103. § (3) bekezdés]. Amint arra a Vt. indokolása rámutat, az eredetmegjelölésnek a származás feltüntetése mellett a minőséggel is szoros kapcsolata van, éppen ezért e megjelölések használatára csak azok szerezhetnek jogot, akiknek termékei az előírt követelményeknek megfelelnek. Az eredetmegjelölés tehát meghatározott jogosultak javára kisajátítható, lefoglalható megjelölés. Az eredetmegjelölés esetén közvetlen és elválaszthatatlan kapcsolat van a termék minősége, tulajdonságai és a földrajzi környezet között.

Emlékeztetünk arra, hogy az EUB szerint nem minden összehasonlítás jogellenes, amely eredetmegjelöléssel nem rendelkező termékeket eredetmegjelöléssel rendelkező termékekkel hasonlít össze {vö. De Landtsheer Emmanuel ítélet [65]–[72]}.

A fentiek mellett még egy követelménynek kell teljesülnie az összehasonlító reklám esetén: nem lehet megtévesztő.

A 2006/114/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 4. cikke az összehasonlító reklámmal szemben támasztott követelmények között kimondja, az összehasonlító reklám csak akkor megengedett, ha – amellett, hogy megfelel a helyettesíthetőség és a tárgyilagosság követelményének – nem megtévesztő a 2006/114/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv vagy a 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv értelmében. A hazai szabályozásban ez a követelmény a Tpvt. 10. §-a körében nem jelenik meg, ami azonban nem jelenti azt, hogy ne fogalmazódna meg az a követelmény az Fttv. és a Tpvt. más rendelkezéseiből levezethetően. Az összehasonlító reklám megtévesztő jellegének vizsgálatára tehát vagy a 2006/114/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek való megfelelést szolgáló Tpvt., vagy a 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek való megfelelést szolgáló Fttv. szabályai alapján nyílik lehetőség, attól függően, hogy az összehasonlító reklámnak kik a címzettjei: a fogyasztók vagy kizárólag üzletfelek, nem fogyasztók [a 2006/114/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 4. cikkének és a 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 7. cikk (1)–(3) bekezdésének a viszonyát illetően lásd Carrefour Hypermarchés ítélet]. Ha az üzletfelek összehasonlító reklám általi megtévesztése merül fel, akkor figyelemmel szükséges lenni a Tpvt. 10/A. § (3) bekezdésére is. Annak megállapításánál, hogy a tájékoztatás megtévesztésre alkalmas-e, a használt kifejezéseknek az üzleti életben elfogadott általános jelentése az irányadó.

A Tpvt. 64/B. § (2) bekezdése szerint a 8. §-ban foglalt rendelkezések (az üzletfelek megtévesztése tilalmának) megsértése miatt folytatott eljárásban a vizsgáló, illetve az eljáró versenytanács felhívására az üzleti gyakorlat alkalmazója köteles igazolni az üzleti gyakorlat részét képező tényállítás valóságát. Ha az üzleti gyakorlat alkalmazója nem tesz eleget ennek a kötelezettségnek, úgy kell tekinteni, hogy a tényállítás nem felelt meg a valóságnak. A Tpvt. 10. §-ára, azaz az összehasonlító reklámokra irányadó (a GVH hatáskörébe tartozó) szabályokra ez a rendelkezés nem terjed ki, a Tpvt. 10. §-a rendelkezései megsértésének bizonyítása teljes egészében a GVH-ra hárul. Ebből következően tehát például az összehasonlító reklám tárgyilagosságának vizsgálatakor a bizonyítási teher nem a vállalkozásra, hanem a GVH-ra ró kötelezettséget. Ez a kötelezettség egyben azt is jelenti, hogy ha a GVH nem tartja megfelelőnek a vállalkozás által benyújtott bizonyítékokat, akkor nem vonhatja le automatikusan azt a következtetést, hogy a kérdéses reklámok nem tárgyilagosak, hanem az eset összes körülményére, valamint egyéb releváns bizonyítékokra tekintettel kell a tárgyilagosságról döntenie. Az összehasonlító reklám tárgyilagosságának megítélésekor nem elégséges az összehasonlító reklámot közzétevő által a hatóság rendelkezésére bocsátott bizonyítékok mérlegelése. Mindez természetesen nem érinti azt, hogy ha az üzletfeleket megcélzó összehasonlító reklám megtévesztő jellegét vizsgálja a GVH, akkor ne lenne alkalmazható a Tpvt. 64/B. § (2) bekezdése, illetve ha az összehasonlító reklám címzettjei fogyasztók, akkor az Fttv. tartalmilag hasonló 14. §-a.

Ha a reklám a fogyasztó számára sem közvetlenül, sem közvetve nem tesz egyértelműen felismerhetővé egy másik vállalkozást vagy egy másik árut, akkor a reklám nem minősül összehasonlító reklámnak, legfeljebb csak olyan összehasonlítást tartalmazó reklámnak, amely valamennyi versenytárssal, versenyző termékkel szemben fogalmazza meg állításait (pl. 37/2011. VJ 84. pont, 63/2011. VJ 81. pont), azaz piacelsőségi állítást tartalmazó reklámnak, amelyben a reklámállítás (a piacon fellelhető legjobb ajánlat, legjobb árak, legnagyobb áruválaszték stb.) minden versenytárssal versenyző áruval szemben fogalmazódik meg (vö. pl. 50/2012. VJ 56. pont). Önmagában az, hogy egy reklám fogyasztóknak szóló üzenete nem egy konkrét versenytárssal vagy versenyző áruval, hanem valamennyi versenytárssal, illetve azok kínálatával szemben fogalmazódik meg, nem eredményezi azt, hogy a GVH nem vizsgálhatja a reklámot. Ebben az esetben ugyanakkor nem alkalmazza az összehasonlító reklámra irányadó rendelkezéseket, hanem az összehasonlítónak nem minősülő reklámokra irányadó szabályok szerint jár el. Ez kihatással van a bizonyítás kérdéskörére is, hiszen míg az összehasonlító reklám esetén a reklámozó vállalkozásnak a reklámban közvetlenül vagy közvetve felismerhetővé tett versenytárs vagy versenyző áru irányában áll fenn a bizonyítási kötelezettsége, addig piacelsőségi állítás csak minden versenytársra, illetve versenyző árura kiterjedő összehasonlítás alapján tehető, s az igazolási kötelezettség is ehhez igazodik: a valamennyi versenytárssal vagy versenyző áruval szemben megfogalmazott reklámállítás valóságnak való megfelelését minden versenytárssal és versenyző áruval szemben bizonyítani kell.

Ha az érintett áru (pl. adott esetben a 4G mobilszolgáltatás) piacán a fogyasztók számára közismert a versenytárs(ak) kiléte, akkor a GVH szerint közvetve felismerhetővé válhat a versenytársak szolgáltatása is. Mindez összhangban van azzal a megközelítéssel, amely szerint másik vállalkozás, illetve annak terméke felismerhetőségének kérdése sajátos módon jelentkezik abban az esetben, ha az adott piacon igen kevés számú versenytárs van jelen, s személyük közismertnek tekinthető. Ilyenkor a piacelsőségi állítást tartalmazó reklám összehasonlító reklámnak is minősülhet (104/2015. VJ 243. pont, 25/2016. VJ 122. pont, 26/2016. VJ 116. pont, 27/2016. VJ 96. pont). Ha tehát a versenytárs vagy annak áruja (szolgáltatása) közvetetten, de felismerhetővé, a fogyasztók számára beazonosíthatóvá válik, akkor a piacelsőségi állítást tartalmazó reklám összehasonlító reklámnak minősülhet. A minősítésnek pedig tétje van, hiszen ha összehasonlító reklámot alkalmaz a vállalkozás, akkor maradéktalanul eleget kell tennie az összehasonlító reklámokkal szembeni követelményeknek, és változik a reklámállítás igazolására irányadó szabályozás is.

Joggyakorlat

Az EUB döntéseiben következetesen figyelembe veszi, hogy az összehasonlító reklámnak több módszere létezik, változatos formát ölthet {pl. a versenytárs áruházláncok által alkalmazott általános árszint összehasonlítása, vagy éppen annak állítása, hogy a reklámozó vállalkozás az adott termékeket a legalacsonyabb áron forgalmazza {vö. pl. Lidl Belgium ítélet [19]–[21], De Landtsheer Emmanuel ítélet [16], C-533/06. O2 Holdings és O2 (UK) ítélet (ECLI:EU:C:2008:339) [42], C-487/07. L’Oréal és társai ítélet (ECLI:EU:C:2009:378) [52]}, ami egyben azt is jelenti, hogy az EUB az összehasonlító reklámokkal szemben meghatározott egyes követelményeket nem alkalmazza automatikusan az összehasonlító reklám minden típusára {vö. Lidl Belgium ítélet [53]}. Az összehasonlító reklám többféle fajtájának létét szem előtt tartva állapította meg például a Kúria, hogy az EUB Lidl Belgium ítéletben nem egyetlen elem összehasonlításának ellenőrizhetőségéről foglalt állást, így egyetlen elem összehasonlíthatósága tekintetében nem vehetők figyelembe a fogyasztói kosár összehasonlíthatóságával kapcsolatos ítéleti megállapítások {EBH2019. K.25. [59]}. Egyes döntéseiben ugyan a GVH is utalt arra, hogy az összehasonlító reklámnak több típusa létezik (77/2013. VJ 77. pont, 86/2015. VJ 80. pont), azonban részéről ez igazán markánsan még nem fogalmazódott meg, illetve egyes döntései éppen azt tükrözik, hogy nem kerültek kellő súllyal figyelembevételre az összehasonlító reklámok egyes típusai közötti különbségek (lásd pl. 104/2015. VJ és 25/2016. VJ).

Az EUB a C-52/13. Posteshop ítéletében (ECLI:EU:C:2014:150) értelmezte azt a kérdést, hogy a 2006/114/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet akként kell-e értelmezni, hogy az a kereskedők védelme tekintetében a megtévesztő reklámra és a meg nem engedett összehasonlító reklámra mint két önálló jogsértésre vonatkozik, valamint hogy a megtévesztő reklám tiltása és szankcionálása érdekében nem szükséges, hogy utóbbi reklám meg nem engedett összehasonlító reklámnak is minősüljön. A feltett kérdésre az EUB azt a választ adta, hogy a 2006/114/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet akként kell értelmezni, hogy az a kereskedők (vállalkozások) védelme tekintetében a megtévesztő reklámra és a meg nem engedett összehasonlító reklámra mint két önálló jogsértésre vonatkozik, valamint hogy a megtévesztő reklám tiltása és szankcionálása érdekében nem szükséges, hogy utóbbi reklám egyidejűleg meg nem engedett összehasonlító reklámnak is minősüljön.

A GVH szerint nem tekinthető egy összehasonlító reklám tárgyilagosnak, ha a megcélzott fogyasztói kör nem kap objektív képet az összehasonlított termékekről, azok – reklámban megjelenített – különbségéről, a különbség valós mibenlétéről. Nem lehet objektív a fogyasztókban kialakult kép, ha például az összehasonlításban szereplő jellemzők valójában nem is lényegesek a fogyasztók számára, illetve olyan tulajdonságok jelennek meg, amelyek nem is meghatározók vagy jellemzőek a bemutatott termékeket illetően (az ilyen összehasonlító reklám attól lesz jogsértő, hogy a fogyasztói figyelmet, észlelést megalapozatlanul és indokolatlanul eltereli, megzavarja egy vagy több nem releváns tulajdonság kiemelésével), de akkor sem, ha olyan tulajdonság szerepel az összehasonlításban, ami ellenőrizhetetlen. Sem a fogyasztó nem tud utánajárni, utánanézni a jellemzőnek vagy a különbségnek, illetve nem tudja tesztelni, kivizsgálni vagy egyáltalán értelmezni a reklámban megjelenített különbséget, sem egy hatósági vizsgálatban nem igazolható a jellemző vagy azok különbsége (mert például a tulajdonság jellege nem teszi lehetővé az összehasonlítást, túl szubjektív a tulajdonság tartalma, vagy az összehasonlítás maga nem dokumentált vagy nem is dokumentálható, megismételhetetlen, rekonstruálhatatlan, illetve fiktív, jövőbeli vagy becsült tulajdonságokra vonatkozik) (6/2017. VJ 109–111. pont). Az összehasonlítás tárgyilagosságát kérdőjelezi meg az is, ha az összehasonlítás alá vont tulajdonságok meghatározása legalább részben önkényesen történt, miközben az igen terjedelmes összehasonlítás alapján a fogyasztók, üzletfelek alappal várhattak el egy, a lényeges tulajdonságokat felölelő összevetést (85/2011. VJ 99. pont).

Kapcsolódó joggyakorlat

EBH2019. K.25.

Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.006/2019/6.

6/2017. VJ

27/2016. VJ

26/2016. VJ

25/2016. VJ

104/2015. VJ

86/2015. VJ

77/2013. VJ

50/2012. VJ

85/2011. VJ

63/2011. VJ

37/2011. VJ

Kapcsolódó európai uniós joggyakorlat

C-562/15. Carrefour Hypermarchés, ítélet, ECLI:EU:C:2017:95

C-52/13. Posteshop, ítélet, ECLI:EU:C:2014:150

C-487/07. L’Oréal és társai, ítélet, ECLI:EU:C:2009:378

C-533/06. O2 Holdings és O2 (UK), ítélet, ECLI:EU:C:2008:339

C-381/05. De Landtsheer Emmanuel, ítélet, ECLI:EU:C:2007:230

C-356/04. Lidl Belgium, ítélet, ECLI:EU:C:2006:585

Kapcsolódó jogi szabályozás

1997. évi XI. törvény a védjegyek és a földrajzi árujelzők oltalmáról 103. § (3) bekezdés

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról 6/A. § (1) bekezdés, 10/A. §, 10/B. §, 10/C. § (2) bekezdés, 86. §, 88/B. § (1)–(8) bekezdés, 88/V. §

Kapcsolódó európai uniós jogi szabályozás

Az Európai Parlament és a Tanács 2006. december 12-i 2006/114/EK irányelve a megtévesztő és összehasonlító reklámról 4. cikk

Az Európai Parlament és a Tanács 2005. május 11-i 2005/29/EK irányelve a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról („Irányelv a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról”) 7. cikk

10/A. § (1) A 8. § és a 9. § rendelkezéseit akkor kell alkalmazni, ha az üzleti gyakorlat kizárólag önálló foglalkozásával vagy gazdasági tevékenységével összefüggő célok érdekében eljáró személyt érint.

(2) Az üzleti gyakorlat megítélése során az olyan üzletfél magatartását kell alapul venni, aki a gazdasági kapcsolatokban általában elvárhatóan tájékozott, és az adott helyzetben általában elvárható figyelmességgel és körültekintéssel jár el.

(3) Annak megállapításánál, hogy a tájékoztatás megtévesztésre alkalmas-e, a használt kifejezéseknek az üzleti életben elfogadott általános jelentése az irányadó.

Áttekintés

A Tpvt. III. Fejezete tartalmazza az üzletfelek megtévesztését és az üzletfelek választási szabadságát indokolatlanul korlátozó üzleti gyakorlat alkalmazását tilalmazó, illetve az összehasonlító reklám pozitív követelményeit meghatározó, valamint e körben a magatartási kódexekre vonatkozó rendelkezéseket. [Az üzleti gyakorlat fogalmát a Tpvt. 8. § (2) bekezdése határozza meg: a vállalkozásnak, illetve a vállalkozás érdekében vagy javára eljáró személynek az áru értékesítésével, szolgáltatásával vagy eladásösztönzésével közvetlen kapcsolatban álló üzleti kommunikációja – ideértve bármely információközlést, annak megjelenési módjától, eszközétől függetlenül –, egyéb magatartása, tevékenysége vagy mulasztása]. A Tpvt. 10/A. § (1) bekezdése határozza meg, hogy ezeket a rendelkezéseket mely esetekben kell alkalmazni, ennek során az adott vállalkozás által tanúsított magatartás címzettjeit, a gyakorlattal elért személyek jellegét állítva a középpontba. A címzettek köre kapcsán a fogyasztó és az üzletfél fogalma tartandó szem előtt. Maga a Tpvt. csak a GVH által a fogyasztók polgári jogi igényeinek érvényesítése iránt indítható közérdekű keresetről rendelkező 85/A. §-ának alkalmazása körében határozza meg a fogyasztó fogalmát, amely szerint a fogyasztó az önálló foglalkozásán és gazdasági tevékenységén kívül eső célok érdekében eljáró természetes személy [Tpvt. 85/A. § (7) bekezdés], azonban ez az általánosan (egyes esetekben eltérésekkel) alkalmazott uniós és hazai meghatározással [pl. Fttv. 2. § a) pont] összhangban lévő definíció a Tpvt. más rendelkezései esetében is irányadónak tekinthető.

Az összehasonlító reklámok egyes pozitív követelményeit meghatározó Tpvt.10. § nem szerepel a Tpvt. 10/A. § (1) bekezdésében, a Tpvt. 10. §-a minden összehasonlító reklám esetén alkalmazandó, függetlenül attól, hogy annak kik a címzettjei, illetve hogy kiket ér el. A Tpvt. 10/B. §-áról szintén nem rendelkezik a Tpvt. 10/A. § (1) bekezdése, ez (a magatartási kódexek jellegéből adódóan) szükségtelen lenne.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

A Tpvt. 2. §-a értelmében üzletfélnek minősülnek a megrendelők, vevők, igénybe vevők és felhasználók. Üzletfélnek minősülnek a fogyasztók és a nem fogyasztók egyaránt. Ha a jogalkotó az adott szabályt nem minden üzletfélre rendeli alkalmazni, akkor erről külön, kifejezetten rendelkezik.

Ahol pedig kizárólag a korábbi értelemben vett üzletfelekre alkalmazandó a szabályozás, a fogyasztókra azonban nem (mert arra a személyi körre az Fttv. szabályoz), illetve ahol csak a természetes személy fogyasztókra irányadó a törvény, azt a Tpvt. kifejezett rendelkezés útján jelzi. Ezt szolgálja a Tpvt. 10/A. § (1) bekezdése, amely akként rendelkezik, hogy az üzletfelek megtévesztését és az üzletfelek választási szabadságát indokolatlanul korlátozó üzleti gyakorlat alkalmazását tilalmazó rendelkezések (a Tpvt. 8–9. §-ok) csak akkor alkalmazandók, ha az adott üzleti gyakorlat kizárólag önálló foglalkozásával vagy gazdasági tevékenységével összefüggő célok érdekében eljáró személyt érint, azaz jellemzően csak nem fogyasztókat érint. A Tpvt. 10/A. § (1) bekezdése ugyanakkor azt is kifejezi, hogy (összhangban a versenyjogi és a fogyasztóvédelmi jog területén is követett megközelítéssel) e körbe természetes személyek is beletartoznak, ha önálló foglalkozásukkal vagy gazdasági tevékenységükkel összefüggő célok érdekében járnak el.

Ha egy vállalkozás fogyasztókat céloz meg, ér el kereskedelmi gyakorlatával, akkor tehát nem a Tpvt. III. Fejezetének, hanem az Fttv.-nek a rendelkezései alapján jár el a GVH, illetve e rendelkezéseket alkalmazzák a bíróságok, kivéve az összehasonlító reklámok esetén, amikor a fogyasztókat érintő összehasonlító reklámok kapcsán is alkalmazandó a Tpvt. 10. §-a.

A Tpvt. 10/A. § (2) bekezdése a Tpvt. III. Fejezete körében általánosan alkalmazandó jelleggel rögzíti, hogy az üzleti gyakorlat megítélése során az olyan üzletfél (legyen az akár fogyasztó, akár fogyasztónak nem minősülő üzletfél) magatartását kell alapul venni, aki a gazdasági kapcsolatokban általában elvárhatóan tájékozott, és az adott helyzetben általában elvárható figyelmességgel és körültekintéssel jár el. Ez gyakorlati relevanciával a Tpvt. 8. és 9. §-ai esetében bír, hiszen a Tpvt. 10. §-a és 10/B. §-a nem olyan jellegű előírásokat tartalmaz, amelyek vonatkozásában az üzletféllel szembeni mérce meghatározó jelentőséggel bírna. A Tpvt. 10/A. § (2) bekezdése az Fttv. 4. § (1) bekezdésének mintájára állít fel egy elvárhatósági mércét az üzleti gyakorlat megítéléséhez, így a Tpvt. 10/A. § (2) bekezdése esetén a mérce konkrét ügyekben történő meghatározásához és alkalmazásához támpontokat nyújthat az Fttv. 4. § (1) bekezdésének joggyakorlata.

Elsősorban a Tpvt. 8. §-a alkalmazásakor veendő figyelembe, hogy a Tpvt. 10/A. § (3) bekezdése alapján annak megállapításánál, hogy az üzleti gyakorlat részét képező tájékoztatás megtévesztésre alkalmas-e, a használt kifejezéseknek az üzleti életben elfogadott általános jelentése az irányadó.

Joggyakorlat

Ha az üzleti gyakorlat fogyasztónak nem minősülő üzletfeleket érint, akkor az üzleti gyakorlat értékelése során nem mellőzhető, hogy a Tpvt. 8. §-ának alkalmazása körében a GVH valamely szakmai kör megtéveszthetőségi mércéjét a laikus fogyasztókéhoz képest magasabbra helyezi (GVH VT Fttv.-vel, Grt.-vel és a Tpvt. III. Fejezetével, a Gyftv.-vel és az Éltv.-vel kapcsolatos elvi jelentőségű döntések II.8.1. pont). Ennek hátterében az a megközelítés áll, amely szerint valamely állítást (reklámot) a szakértelemmel rendelkező üzletfelek adott esetben képesek megfelelően értelmezni, azt saját szakmai ismereteikkel ütköztetni, míg a laikus fogyasztók számára ez jellemzően nem adatik meg, mindazonáltal a magasabb szintű tudatosságnak több korlátja lehet, így például az a körülmény is, ha az csak egy adott szakterületre korlátozódik (19/2014. VJ 67. pont).

Ha a Tpvt. 8. és 9. §-ainak körében az üzleti gyakorlat egyszerre érint fogyasztókat és fogyasztóknak nem minősülő üzletfeleket, akkor figyelembe veendő, hogy a Tpvt. 10/A. § (1) bekezdése csak akkor rendeli alkalmazni a Tpvt. 8. § és a 9. §-ok rendelkezéseit, ha az üzleti gyakorlat kizárólag önálló foglalkozásával vagy gazdasági tevékenységével összefüggő célok érdekében eljáró személyt érint. Ha az üzleti gyakorlat nemcsak önálló foglalkozásával vagy gazdasági tevékenységével összefüggő célok érdekében eljáró személyeket érint, hanem olyan személyeket is, akik nem önálló foglalkozásukkal vagy gazdasági tevékenységükkel összefüggő célok érdekében járnak el, akkor már nem a Tpvt. 8. és 9. §-ok, hanem az Fttv. rendelkezései, s különösen annak 6–8. §-ai alkalmazandó (lásd pl. 20/2019. VJ 67. pont, 36/2018. VJ 59. pont, 28/2018. VJ 101. pont).

Kapcsolódó joggyakorlat

20/2019. VJ

36/2018. VJ

28/2018. VJ

19/2014. VJ

Kapcsolódó jogi szabályozás

2008. évi XLVII. törvény a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról 2. § a) pont, 4. § (1) bekezdés

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról 2. §, 8. § (2) bekezdés, 85/A. § (7) bekezdés

10/B. § Magatartási kódex nem ösztönözhet olyan magatartásra, amely a 8–10. § rendelkezéseibe ütközik.

Áttekintés

A magatartási kódex fogalmát a Tpvt. 6/A. § (2) bekezdése határozza meg. Eszerint a magatartási kódex olyan piaci önszabályozás keretében létrehozott megállapodás vagy szabályegyüttes, amely valamely kereskedelmi gyakorlat vagy tevékenységi ágazat vonatkozásában követendő magatartási szabályokat határoz meg azon vállalkozások számára, amelyek ezt magukra nézve kötelezőnek ismerik el.

A Tpvt. nem tilalmazza az önszabályozó mechanizmusok vállalkozások általi létrehozatalát és működtetését, így például a magatartási kódexek elfogadását és alkalmazását. Ugyanakkor erre csak a versenyjog szabta keretek között van lehetőség, tiszteletben tartva például a Tpvt. 11. §-a szerinti tilalmat. A Tpvt. rendelkezéseinek az a célja, hogy a vállalkozások és azok társulásai (egyesületei, érdekképviseleti szervezetei stb.) a magatartási kódexeket ne használják fel a tisztességtelen versenyt tilalmazó rendelkezések megsértésére, illetőleg ne éljenek vissza az üzletfelek, s különösen a fogyasztók önszabályozó magatartási kódexekbe vetett bizalmával.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

A Tpvt. 10/B. §-ának megsértése vonatkozásában speciális felelősségi szabályt tartalmaz a Tpvt. 10/C. § (2) bekezdése, amely szerint a 10/B. §-ban foglalt rendelkezés megsértéséért a magatartási kódex kidolgozója, valamint az is felel, akinek a magatartási kódex szerint feladata a kódex felülvizsgálata, illetve betartásának ellenőrzése.

A Tpvt. 88/V. § (1) bekezdése a Tpvt. 10/B. §-a esetében is lehetővé teszi az annak megsértésére alapított polgári jogi igények közvetlen bíróság előtti érvényesítését, amelyet nem zár ki a GVH közérdek érvényesítésére irányuló hatásköre, a (3) bekezdésben a Tpvt. 88/B. § (1)–(8) bekezdéseinek megfelelő alkalmazását előírva.

A magatartási kódexekkel kapcsolatban a Tpvt. az összehasonlító reklámokkal, illetve a III. Fejezet más rendelkezéseivel összefüggésben tartalmaz külön szabályokat, a 2006/114/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 5. cikk (2) bekezdés második albekezdés b) pontjára is figyelemmel (az irányelv értelmében az egyes tagállamok dönthetik el, hogy a megtévesztő reklámokkal és a jogsértő összehasonlító reklámokkal szembeni jogorvoslati eszközök alkalmazhatók-e a magatartási kódex felelősével szemben, amennyiben az adott kódex a jogi előírások be nem tartására ösztönöz). A Tpvt. 10/B. §-a ugyanakkor túl is lép a 2006/114/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv szabta kereteken, mivel nemcsak az összehasonlító, illetve megtévesztő reklámok esetén írja elő, hogy magatartási kódex nem ösztönözhet jogsértő magatartásra, hanem minden megtévesztő üzleti gyakorlat kapcsán (amely nemcsak a jogsértő reklámokat foglalja magában), illetve az üzletfél választási szabadságát indokolatlanul korlátozó üzleti gyakorlatok vonatkozásában is.

Az összehasonlító reklámmal kapcsolatban nemcsak a Tpvt. III. Fejezete (és az Fttv.-nek a fogyasztók megtévesztését tilalmazó rendelkezései) alkalmazandó, hanem a Tpvt. 6/A. §-a is, amelynek (1) bekezdése határozza meg az összehasonlító reklámok negatív követelményeit, míg a (2) bekezdés kimondja, hogy a magatartási kódex nem ösztönözhet olyan magatartásra, amely a Tpvt. 6/A. § (1) bekezdésébe ütközik.

Kapcsolódó jogi szabályozás

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról 6/A. § (2) bekezdés, 10/C. § (2) bekezdés, 88/V. §

10/C. § (1) A 8. §-ban és a 10. §-ban foglalt rendelkezések megsértéséért azon a vállalkozáson túl, amelynek az üzleti gyakorlattal érintett áru értékesítése, szolgáltatása vagy eladásának ösztönzése közvetlenül érdekében áll (a továbbiakban: üzleti gyakorlat alkalmazója), az is felel, aki az üzleti gyakorlat keretében közölt üzleti kommunikációt az arra alkalmas eszközök segítségével megismerhetővé teszi, valamint aki önálló gazdasági tevékenysége körében az üzleti kommunikációt megalkotja vagy ezzel összefüggésben egyéb szolgáltatást nyújt, ha a jogsértés az üzleti kommunikáció megjelenítési módjával összefüggő olyan okból ered, amely nem az üzleti gyakorlat alkalmazója kifejezett utasítása végrehajtásának a következménye.

(2) A 10/B. §-ban foglalt rendelkezés megsértéséért a magatartási kódex kidolgozója, valamint az is felel, akinek a magatartási kódex szerint feladata a kódex felülvizsgálata, illetve betartásának ellenőrzése.

Áttekintés

A Tpvt. 10/C. §-a szabályozza a Tpvt. 8. §-ban és a 10. §-ban, illetve 10/B. §-ban foglalt rendelkezések megsértéséért való felelősség kérdését.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

Noha a Tpvt. [eltérően pl. az Fttv. 9. § (1) bekezdésétől] nem tartalmaz egyértelmű rendelkezést a Tpvt. III. Fejezete rendelkezéseiért fennálló felelősség általános szabálya vonatkozásában, a Tpvt. 10/C. §-a által is alátámasztottan a Tpvt. III. Fejezete esetén az ún. érdekelv érvényesül. Ez azt jelenti, hogy a Tpvt. 8–10. §-ainak megsértéséért az üzleti gyakorlat [fogalmát lásd Tpvt. 8. § (2) bekezdés] alkalmazója felel, azaz az a vállalkozás, amelynek az üzleti gyakorlattal érintett áru értékesítése, szolgáltatása vagy eladásának ösztönzése közvetlenül érdekében áll. A felelősség tehát nem a jogsértéssel összefüggő tevékenységhez, hanem ahhoz kötődik, hogy kinek áll közvetlenül érdekében az adott üzleti gyakorlat, az annak tárgyát képező áru értékesítése. Az általános szabály mellett a Tpvt. 10/B. §-a kapcsán a Tpvt. 10/C. § (2) bekezdése külön rendelkezést tartalmaz, illetve a Tpvt. 8. és 10. §-ai esetében a Tpvt. 10/C. § (1) bekezdése kiterjeszti a felelősséggel tartozók körét.

A Tpvt. 8. és 10. §-ok (azaz a megtévesztés és a pozitív követelményeknek eleget nem tevő összehasonlító reklám alkalmazása) esetében a Tpvt. 10/C. § (1) bekezdése az érdekelv szerint felelősséggel tartozó vállalkozás mellett szól a közvetlen érdekeltség nélküli felelősségről, megteremtve azoknak is a felelősségét, akik az üzleti gyakorlat keretében közölt üzleti kommunikációt az arra alkalmas eszközök segítségével megismerhetővé teszik, valamint akik önálló gazdasági tevékenységük körében az üzleti kommunikációt megalkotják vagy ezzel összefüggésben egyéb szolgáltatást nyújtanak, ha a jogsértés az üzleti kommunikáció megjelenítési módjával összefüggő olyan okból ered, amely nem az üzleti gyakorlat alkalmazója kifejezett utasítása végrehajtásának a következménye. E rendelkezés az Fttv. 9. § (3) bekezdésével cseng egybe, amely kapcsán a GVH például megállapította, a kereskedelmi gyakorlatban közreműködő (a kommunikációs csatornát biztosító, a kereskedelmi gyakorlatot megalkotó vagy egyéb marketingszolgáltatást nyújtó, tehát a különböző ügynökségi tevékenységet folytató) vállalkozások felelőssége csak azon jogsértések esetében áll fenn, amelyek a kereskedelmi kommunikáció megjelenítési módjával függnek össze, és nem az érdekeltsége alapján felelős vállalkozás utasításának végrehajtásából erednek (3/2020. VJ 240. pont).

A Tpvt. 10/B. §-a rögzíti, hogy magatartási kódex nem ösztönözhet olyan magatartásra, amely a Tpvt. 8–10. §-ok rendelkezéseibe ütközik. Az ezen szabály megsértéséért való felelősség kereteit a Tpvt. 10/C. § (2) bekezdése határozza meg, kimondva, hogy a rendelkezés megsértéséért a magatartási kódex kidolgozója, valamint az is felel, akinek a magatartási kódex szerint feladata a kódex felülvizsgálata, illetve betartásának ellenőrzése [az Fttv. körében az Fttv. 9. § (4) bekezdése tartalmaz hasonló szabályt]. A magatartási kódexek vonatkozásában a Tpvt. 6/A. § (2) bekezdés is megállapít ezzel azonos felelősségi szabályt, az összehasonlító reklámok negatív körülményeit meghatározó Tpvt. 6/A. § (1) bekezdésbe ütköző magatartásba ütköző magatartási kódex kapcsán a magatartási kódex kidolgozója, valamint az is felel, akinek a magatartási kódex szerint feladata a kódex felülvizsgálata, illetve betartásának ellenőrzése.

A Tpvt. III. Fejezetében foglalt felelősségi szabályok jelentős hasonlóságot mutatnak az Fttv. 9. § rendelkezéseivel, azzal, hogy miközben az Fttv. az érdekelv szerint felelős vállalkozás és az érdekelven kívül felelősséggel tartozó vállalkozások vonatkozásában kimondja, hogy e személyek egyetemlegesen felelnek [Fttv. 9. § (3) bekezdés], a Tpvt. 10/C. § (1) bekezdése nem tér ki az egyetemlegesség kérdésére. Amint azt a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény, valamint a Gazdasági Versenyhivatal eljárásaival összefüggő egyes törvényi rendelkezések módosításáról szóló 2013. évi CCI. törvény indokolása ismerteti, ennek az az oka, hogy a Tpvt. 10/C. §-a nem a polgári jogi felelősségre, hanem az adott magatartás közigazgatási jogi felelősségére vonatkozik, a polgári jogi felelősség szabályai a polgári jog általános szabályai szerint alakulnak.

Joggyakorlat

Az érdekelv kapcsán megítélésünk szerint megfelelően irányadónak tekinthető az Fttv. 9. §-ával kapcsolatos joggyakorlat, így például az, hogy a közvetlen érdekeltség követelményének teljesüléséhez nem elegendő önmagában az érintett áru értékesítéséből származó bevételek miatti anyagi érdekeltség, hanem az is szükséges, hogy az adott vállalkozásnál az áru értékesítése (vagy egyéb érdekeltséget megalapozó tényező) és az adott üzleti gyakorlat között valamiféle oksági kapcsolat is megállapítható legyen. Ez azt eredményezi, hogy adott esetben például önmagában az értékesítési láncban való részvétel és így a kiskereskedelmi partneri helyzet nem feltétlenül alapozza meg a felelősséget (lásd a GVH VT Fttv.-vel, Grt.-vel és a Tpvt. III. Fejezetével, a Gyftv.-vel és az Éltv.-vel kapcsolatos elvi jelentőségű döntések I.9.10. pont).

Kapcsolódó joggyakorlat

3/2020. VJ

Kapcsolódó jogi szabályozás

2008. évi XLVII. törvény a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról 9. §

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról 6/A. § (2) bekezdés

IV. Fejezet

A GAZDASÁGI VERSENYT KORLÁTOZÓ MEGÁLLAPODÁS TILALMA

11. § (1) Tilos a vállalkozások közötti megállapodás és összehangolt magatartás, valamint a vállalkozások egyesülési jog alapján létrejött szervezetének, köztestületének, egyesülésének és más hasonló szervezetének (a továbbiakban együtt: vállalkozások társulása) a döntése (a továbbiakban együtt: megállapodás), amely a gazdasági verseny megakadályozását, korlátozását vagy torzítását célozza, vagy ilyen hatást fejthet, illetve fejt ki. Nem minősül ilyennek a megállapodás, ha egymástól nem független vállalkozások között jön létre.

(2) Ez a tilalom vonatkozik különösen:

a) a vételi vagy az eladási árak, valamint az egyéb üzleti feltételek közvetlen vagy közvetett meghatározására;

b) az előállítás, a forgalmazás, a műszaki fejlesztés vagy a befektetés korlátozására vagy ellenőrzés alatt tartására;

c) a beszerzési források felosztására, illetve a közülük való választás lehetőségének korlátozására, valamint az üzletfelek meghatározott körének valamely áru beszerzéséből történő kizárására;

d) a piac felosztására, az értékesítésből történő kizárásra, az értékesítési lehetőségek közötti választás korlátozására;

e)

f) a piacra lépés akadályozására;

g) arra az esetre, ha azonos értékű vagy jellegű ügyletek tekintetében az üzletfeleket megkülönböztetik, ideértve olyan árak, fizetési határidők, megkülönböztető eladási vagy vételi feltételek vagy módszerek alkalmazását, amelyek egyes üzletfeleknek hátrányt okoznak a versenyben;

h) a szerződéskötés olyan kötelezettségek vállalásától történő függővé tételére, amelyek természetüknél fogva, illetve a szokásos szerződési gyakorlatra figyelemmel nem tartoznak a szerződés tárgyához.

(3) Azokat a jogkövetkezményeket, amelyeket e törvény az (1) bekezdésben meghatározott tilalom megszegéséhez fűz, együttesen kell alkalmazni a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvényben (a továbbiakban: Ptk.) a jogszabályba ütköző szerződésre előírt jogkövetkezményekkel.

Áttekintés

a) A vállalkozások közötti megállapodások, összehangolt magatartások versenyjogi megítélésének kiindulópontja azon követelmény, hogy a vállalkozások piaci döntéseiket önállóan hozzák meg, mellőzve a versenytársaikkal akarategységben tanúsított piaci magatartást. A piaci szereplőknek saját maguknak, önállóan kell kialakítaniuk a piacon általuk alkalmazott politikát, követett magatartást, s ez az elvárás meggátol minden közvetlen vagy közvetett kapcsolatot az egymástól független piaci szereplők között (10/2018. VJ 272. pont). Az önállóság e követelménye szigorúan tiltja, hogy a gazdasági szereplők közvetlenül vagy közvetve felvegyék egymással a kapcsolatot annak érdekében, hogy befolyásolják egy tényleges vagy lehetséges versenytárs piaci magatartását, vagy hogy az ilyen versenytárs előtt felfedjék az általuk elhatározott vagy tanúsítani kívánt piaci magatartást {C-74/14. Eturas és társai ítélet (ECLI:EU:C:2016:42) [27]}.

b) A Tpvt. 11. §-ával az állam az Alaptörvény M) cikk (2) bekezdésében foglalt kötelezettségének tesz eleget, amely szerint Magyarország biztosítja a tisztességes gazdasági verseny feltételeit. Amint arra az AB rámutatott, ennek a célnak a megvalósítása egyaránt kiterjed a tisztességtelen verseny miatt hátrányt szenvedő magánjogi jogalanyok (versenytársak, fogyasztók) egyéni igényérvényesítésének szabályozására, és az egyéni jogsérelmeken túlmutató, a tisztességes verseny mint általános közérdek védelme érdekében a GVH eljárási jogosítványainak megteremtésére is. Ez utóbbi keretébe illeszkedik a GVH bírságolási jogosítványa, amelynek célja egyrészt a jogsértő vállalkozások büntetése a Tpvt. 11. §-ának megsértése miatt, másrészt ezen és más vállalkozások elrettentése általánosságban a tisztességes versenyre épülő gazdasági rend működési elvét sértő (adott esetben súlyos, akár nemzetgazdasági szinten kárt okozó) jogsértések elkövetésétől. Bár a versenyjogsértésnek lehetnek kifejezetten büntetőjogi jogkövetkezményei is az abban részt vevő természetes személyek számára (lásd a Btk. 420. §-át a versenyt korlátozó megállapodásról közbeszerzési és koncessziós eljárásban), a közigazgatási természetű bírsággal az állam a vállalkozásokat (vagyis jellemzően jogi személyeket) akarja visszatartani a versenykorlátozó vagy -torzító megállapodásoktól és összehangolt magatartásoktól {30/2014. (IX. 30.) AB határozat}.

c) A Tpvt. 11. § (1) bekezdése egyrészt megsérthető a vállalkozások közötti megállapodással, az általuk tanúsított összehangolt magatartással, illetve a vállalkozások társulásának döntésével, másrészt a versenyjogsértést három fő csoportba sorolja: a magatartás lehet versenyellenes célú, lehet potenciálisan versenyellenes hatású és lehet tényleges versenyellenes hatású {vö. BH2018. 235. [22]}.

A megállapodás, az összehangolt magatartás és a vállalkozások társulása által hozott döntés fogalmak szubjektív szempontból az összejátszás azonos jellegű formáit jelenítik meg, és csak intenzitásuk, valamint megjelenési formájuk vonatkozásában különböztethetők meg egymástól {pl. C-8/08. T-Mobile Netherlands ítélet (ECLI:EU:C:2009:343) [23]}.

A versenyt ténylegesen vagy potenciálisan korlátozó, megakadályozó vagy versenytorzító magatartás megvalósulhat a magatartások bármelyikével, s megvalósulhat a felsorolásban szereplő több magatartás együttes kifejtésével is (vö. EBH2010. 2193.), azzal, hogy a megállapodás és az összehangolt magatartás által a Tpvt. 11. §-a nem sérthető meg egyoldalú magatartással, a rendelkezés szerinti tilalom egymástól független vállalkozások közötti megállapodásokra, összehangolt magatartásokra vonatkozik (vö. EBH2012. G.1.). A Tpvt. 11. §, illetve az EUMSZ 101. cikk megsértése főszabály szerint tehát csak az egymástól független vállalkozások közötti megállapodás, összehangolt magatartás esetén merülhet fel, mivel potenciálisan csak ennek lehet versenyellenes célja vagy hatása. A vállalkozások egymástól való függetlensége a Tpvt. 15. §-a alapján értékelendő, miszerint nem függetlenek az egy vállalkozáscsoportba tartozó vállalkozások, valamint azok a vállalkozások, amelyeket ugyanazok a vállalkozások irányítanak. A Tpvt. 15. § (2) bekezdésében foglaltak szerint egy vállalkozáscsoportba tartoznak azok a vállalkozások, amelyek ugyanazon irányító egyedüli (közvetlen vagy közvetett) irányítása alatt állnak. Az irányítást megalapozó viszonyokat a Tpvt. 23. § (2) bekezdése sorolja fel (ezeket kiemeli pl. 31/2017. VJ 512. pont).

d) A Tpvt. 11. § (2) bekezdése példálózóan sorolja fel, hogy az (1) bekezdés szerinti tilalom milyen magatartásokra vonatkozik. A Tpvt.-ben kifejezetten nevesített tilalmazott magatartás esetén [Tpvt. 11. § (2) bekezdés a)–h) pont] a jogsértés megállapíthatóságához nem is kell bizonyítani, hogy a nevesített tiltott magatartásnak van-e vagy lehet-e versenykövetkezménye, mert a törvényi nevesítésből az következik, hogy a Tpvt. eleve feltételezte a hátrányos versenykövetkezmények bekövetkezhetőségét (31/2017. VJ 385. pont).

A Tpvt.-ben nevesítetten tiltott például az eladási árak meghatározása, az előállítás korlátozása vagy ellenőrzése és a piac felosztása. A versenyjogi gyakorlat a Tpvt. 11. § (2) bekezdés a) pontjában rögzített árrögzítést a legsúlyosabb versenyjogsértések egyikének tekinti. Ennek oka, hogy az árrögzítő megállapodás esetén az árak már nem a valóságos piaci viszonyok mutatói, nem képesek tükrözni a fogyasztók értékítéletét és jutalmazni a jobb forráskihasználást, illetve büntetni a hatékonyság hiányát (lásd pl. 54/2017. VJ 884. pont, 47/2016. VJ 658. pont). A rögzített áraknak van a legkárosabb hatása a versenyre, mivel komolyan csökkenti a verseny fogyasztói árakra gyakorolt pozitív hatását (61/2017. VJ 1007. pont és az ott hivatkozott joggyakorlat). Az ármeghatározással kapcsolatosan kiemelendő, hogy a horizontális árajánlásokat szigorúbban ítélik meg, mint a továbbeladási árra vonatkozó vertikális árajánlatot. A horizontális árajánlatok alkalmasak arra, hogy a piac különböző, egymással versenytársi viszonyban lévő szereplői azt megismerve egyedi döntésüknél figyelembe vegyék versenytársaik jövőbeni árpolitikáját, és így az ajánlott árak következtében más árak érvényesülhetnek a piacon, mint annak hiányában. Az árrögzítés, még akkor is, ha pusztán célértéket határoz meg, korlátozza a versenyt, mivel lehetővé teszi minden résztvevőnek, hogy előre lássa észszerű bizonyossággal, hogy versenytársai milyen árpolitikát fognak követni (61/2017. VJ 1001. és 1005. pont és az ott hivatkozott joggyakorlat). Amennyiben az árak egyeztetését versenytársak tanúsítják, kőkemény versenykorlátozásról van szó. A versenytársak közötti árrögzítés tartalmú egyeztetések különösen súlyos formája, ha azokra közbeszerzési eljárással összefüggésben kerül sor (pl. 54/2017. VJ 885. pont és 47/2016. VJ 659. pont, illetve az ott hivatkozott joggyakorlat).