A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kate Atkinson: Case Histories

First published in Great Britain in 2004 by Doubleday

an imprint of Transworld Publishers

Black Swan edition published 2005

Copyright © Kate Atkinson, 2004

Fordította: Sepsi László

Borítóterv: Müller Péter

Borítóképek © Freepik

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Sepsi László, 2025

Hungarian edition © Trend Kiadó

ISBN 978 615 646 934 2(epub)

Kiadja a Trend Kiadó Kft.

Felelős kiadó: a kft. ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő: Győri Anna

Elektronikus változat: Farkas István

Trend Kiadó, Budapest, 2025

Postacím: 1066 Budapest, Jókai utca 6.

E-mail: iroda@trendkiado.hu • Honlap: www.trendkiado.hu

Anne McIntyre-nek

Köszönettel:

az ügynökömnek, Peter Strausnak;

a szerkesztőmnek, Marianne Velmansnak;

Maureen Allannek, Helen Clyne-nak, Umar Salamnak, Ali Smithnek és Sarah Woodnak a Cambridge-ben töltött júliusért, és külön hálával tartozom Ali Smithnek;

Reagan Arthurnak, Eve Atkinson-Wordennek, Helen Clyne-nak és Marianne Velmansnak, amiért lelkesen elolvasták a kéziratot;

az unokatestvéremnek, Michael Keech őrnagynak;

Stephen Cottonnak, ő tudja, miért;

David Lindgrennek a juhos sztoriért;

és végül, de nem utolsósorban Russell Equinek, a gépjárműismeretek istenének.

„És megismeritek az igazságot,
és az igazság szabadokká tesz titeket.”

János 8,32

(Károli Gáspár fordítása)

1.

Egyes számú esetleírás, 1970

Családi cselszövés

Hogy milyen szerencsések voltak! Egy hőhullám a tanítási szünet kellős közepén, pont a megfelelő időben. A nap már jóval előttük felkelt minden reggel, gúnyt űzve a vékony nyári függönyökből, amelyek ernyedten lógtak a hálószobájuk ablakán; máris ragacsos forróságot ígért, mielőtt Olivia egyáltalán kinyitotta a szemét. Olivia, megbízhatóan, akár egy kakas, mindig elsőként ébredt fel, úgyhogy három évvel ezelőtti születése óta senki sem törődött azzal, hogy ébresztőórát állítson be a házban.

Olivia volt a legfiatalabb, és ennek megfelelően ő aludt jelenleg a mesetapétával díszített kis hátsó szobában, amelyben korábban mind laktak valamikor, de kitették a szűrüket, amikor rájuk került a sor. Abban mind egyetértettek, hogy Olivia igazi cukorfalat, még Julia is, pedig neki sokáig tartott feldolgoznia, hogy kitúrták a helyéről mint a legkisebbet a családban, holott ezt a szerepet öt boldog éven át töltötte be Olivia érkezése előtt.

Rosemary, az édesanyjuk azt mondogatta, bárcsak Olivia örökre ennyi idős maradna, mert olyan szeretni való. Sosem hallották, hogy korábban bármelyikükre használta volna ezt a szót. Fel sem tűnt nekik, hogy megtalálható anyjuk szókincsében, amely általában fárasztó parancsokra korlátozódott – gyere ide, menj innen, csitulj el, és a leggyakoribb: fejezd be. Néha belépett egy szobába vagy feltűnt a kertben, szúrós pillantást vetett rájuk, és közölte: „Bármit is csináltok, fejezzétek be!”, majd ezzel a lendülettel távozott, mire a magukra maradt lányok sértetten méltatlankodtak, még olyankor is, ha valami rosszalkodáson kapta őket – ami általában Sylvia fejéből pattant ki.

Szemlátomást kimeríthetetlen energiát voltak képesek rosszalkodásra fordítani, főleg Sylvia felelőtlen irányításával. A három legidősebb (ebben mindenki egyetértett) „nehezen kezelhető”; korban túl közel estek egymáshoz, emiatt az édesanyjuk nem tudta megkülönböztetni őket, úgyhogy egy kollektív gyermek jött létre belőlük, amelyhez az anyjuk nehezen tudott egyéni jellemzőket társítani, ezért találomra szólította meg: „Julia–Sylvia–Amelia – akármelyik is legyél”, hadarta dühösen, mintha az ő hibájuk volna, hogy ilyen sokan lettek. Olivia általában kimaradt ebből a megfáradt litániából; Rosemary mintha sosem keverte volna össze a többiekkel.

Gyanították, hogy Olivia lesz a kis hátsó szoba utolsó lakója, és egy napon végre levakarják a mesemintás tapétát (az agyonhajszolt édesanyjuk fogja megtenni, mert az apjuk kijelentette, hogy egy hivatásos szobafestő felfogadása pénzkidobás lenne), és felnőttesebbre cserélik: virágokra, esetleg pónikra, de bármi jobb lenne a Julia és Amelia közös szobáját díszítő sebtapaszrózsaszínnél, amelyet a színkártyán mindketten felettébb ígéretesnek találtak, de a falukon inkább nyugtalanítónak bizonyult, és amelyről az anyjuk kijelentette, nincs rá ideje vagy pénze (sem energiája), hogy átfesse.

Most úgy tűnt, hogy Olivia át fog esni ugyanazon az átkelési rítuson, mint a nővérei, hátrahagyva a – meglehetősen rosszul elrendezett – Tojás Tóbiásokat és Muffet kisasszonyokat, hogy helyet adjon egy megkésett gondolatnak, akinek az érkezését előző nap Rosemary igencsak félvállról jelentette be, amikor a kertben kiosztotta a marhahúsos szendvicsekből és narancsszörpből összedobott ebédet.

– Nem Olivia volt a megkésett gondolat? – kérdezte Sylvia csak úgy a levegőbe, mire Rosemary szúrósan a legidősebb lányára nézett, mintha most látná életében először. A tizenhárom éves Sylvia a közelmúltig lelkesedett a világ dolgai iránt (sokak szerint túlságosan is), de most az a veszély fenyegetett, hogy kamaszéveire éles nyelvű cinikus válik belőle. Az esetlen, szemüveges Sylvia, akinek a fogsorára nemrégiben ronda fogszabályzó kalitkája került, a zsíros hajával, a huhogó nevetésével és hosszú, vékony ujjaival a kezén és a lábán olyan volt, akár egy világűrből érkezett teremtmény. Egyesek jó szándékúan „rút kiskacsának” nevezték (a szemébe mondva, mintha ez bók lenne, bár Sylvia egyértelműen nem annak vette), elképzelve egy jövőbeni Sylviát, aki leveti a fogszabályzóját, kontaktlencsére cseréli a szemüvegét, és megbögyösödik, hattyúként kivirulva. Rosemary nem látta a hattyút Sylviában, pláne olyankor nem, amikor egy darab sózott marhahús szorult a fogszabályzójába. Sylviánál az elmúlt időszakban egészségtelen vallási megszállottság fejlődött ki, és a lány azt állította, hogy az Úr szólt hozzá. Rosemary eltűnődött azon, hogy ez talán egy megszokott fázis, amelyen minden kamasz lány keresztülmegy, mintha az Úr a popsztárok vagy a pónik megfelelője lenne. Éppen ezért úgy döntött, az lesz a legjobb, ha figyelmen kívül hagyja Sylvia négyszemközti társalgásait a Mindenhatóval. És legalább a beszélgetések az Úristennel ingyen voltak, míg egy póni fenntartása egy vagyonba került volna.

És persze ott voltak a furcsa ájulások, amelyeket a háziorvosuk szerint az okozott, hogy Sylvia „gyorsabban nőtt, mint azt az ereje engedi” – a világ legkétesebb orvosi szakvéleménye (Rosemary szerint). Az anya eldöntötte, hogy a hirtelen ájulásokról sem vesz tudomást. Valószínűleg a lánya csak így akarta magára vonni a figyelmet.

Rosemary tizennyolc évesen ment hozzá gyermekei apjához, Victorhoz – csak öt évvel idősebben, mint most Sylvia. Nevetségesnek találta a gondolatot, hogy Sylvia öt éven belül olyan felnőtt nő legyen, aki feleségül mehet valakihez, és ez megerősítette abbéli hitében, hogy a saját szüleinek közbe kellett volna lépniük, és megakadályozniuk a házasságát Victorral, fel kellett volna rá hívniuk a figyelmét, hogy ő még csak egy gyerek, a kérője viszont egy harminchat éves felnőtt. Gyakran kapta magát azon, hogy legszívesebben szóvá tenné, mennyire nem részesült szülői törődésben, de az anyját gyomorrák vitte el nem sokkal Amelia születése után, az apja pedig újra megházasodott, és Ipswichbe költözött, ahol a nappalait fogadóirodákban, az estéit pedig a kocsmában töltötte.

Rosemary úgy gondolta, ha öt év múlva Sylvia hazahoz egy harminchat éves, liliomtipró vőlegényt (pláne, ha az állítólag nagy matematikus), akkor valószínűleg szeletelőkéssel vágja ki a fickó szívét. Annyira kellemesnek találta ezt a fantáziaképet, hogy egy időre kiment a fejéből a megkésett gondolatra vonatkozó megjegyzés, és megengedte a gyerekeknek, hogy odaszaladjanak a jégkrémes furgonhoz, amely zenéléssel jelezte érkezését az utcába.

A Sylvia–Amelia–Julia hármas fogat tudta, hogy nem létezik olyasmi, hogy megkésett gondolat, és a magzat – ahogyan Sylvia tántoríthatatlanul nevezte (érdeklődött a tudományos témák iránt) –, amely olyan ingerlékennyé és fásulttá tette az anyjukat, valószínűleg az apjuk utolsó kétségbeesett próbálkozása volt, hogy fiút nemzzen. Apaként nem csüngött majomszeretettel a lányain, nem mutatott igazi gyengédséget egyikük iránt sem, csak Sylviának sikerült néha kivívnia a tiszteletét, mert „jó volt matekból”. Victor matematikus volt, és a gondolkodók elvont életét élte, ahová a családja nem nyerhetett bebocsátást. Ezt megkönnyítette, hogy alig töltött velük időt: vagy a tanszéken tartózkodott, vagy az egyetemi irodájában, otthon pedig bezárkózott a dolgozószobájába, néha a hallgatóival, de általában egyedül. Az apjuk sosem vitte el őket a szabadtéri uszodába a Jesus Green parkban, nem játszott velük izgalmas kártyapartikat, nem dobta őket a magasba, nem lökte őket a hintán, nem csónakázott velük a folyón, nem kirándult velük a kelet-angliai Fen-síkságon, és nem mutatta meg nekik a Fitzwilliam Múzeumot. Inkább a távollétével tüntetett, és az apjukkal kapcsolatban mindent – a hiányát is – a szent és sérthetetlen dolgozószoba jelképezett.

Meglepődtek volna, ha tudják, hogy a dolgozószoba valaha napfényes szalon volt kilátással a hátsó kertre, ahol a ház korábbi lakói kellemes étkezéseket költöttek el, a nők hímzéssel és romantikus regények olvasásával ütötték el a délutánokat, és esténként összegyűlt a család kártyázni vagy scrabble-özni, miközben rádiójátékokat hallgattak. A friss házas Rosemary ezeket az időtöltéseket látta a lelki szemei előtt, amikor megvették a házat – 1956-ban ilyen áron meg sem engedhették volna maguknak –, de Victor azonnal kisajátította a szobát, és sikerült egy fénytelen helyiséggé alakítania, tele nehéz könyvespolcokkal és ronda tölgyfa iratszekrényekkel, miközben bűzlött a szűrő nélküli Capstan cigarettától. A szoba elvesztése semmiség volt annak az életmódnak az elvesztéséhez képest, amellyel Rosemary meg akarta tölteni.

Mindannyiuk számára rejtély maradt, hogy Victor valójában mivel foglalatoskodott a szobában. Szemlátomást valami annyira fontos dologgal, hogy a családi élet elhalványult mellette. Az anyjuk azt mondogatta, hogy az apjuk nagy matematikus, aki egy olyan kutatáson dolgozik, amely egy napon híressé teszi, ám a ritka alkalmakkor, amikor a dolgozószoba ajtaja nyitva maradt, és meglesték az apjukat munka közben, ő csak ült az asztalánál, és szemöldökráncolva meredt a semmibe.

Tilos volt munka közben zavarni, kiváltképp neveletlen kislányok sikongatásával és kiabálásával. Mivel nevezett neveletlen kislányok teljességgel képtelenek voltak lemondani a sikongatásról és a kiabálásról (nem beszélve az ordítozásról, a bömbölésről és a farkasfalkát idéző furcsa üvöltésről, amely felett Victornak sosem sikerült napirendre térnie), ez kényessé tette a lányok és apjuk viszonyát.

Rosemary fejmosásai annyit értek, mint a falra hányt borsó, viszont az rendkívül megijesztette őket, ha meglátták Victort kicammogni a dolgozószobájából, akár egy téli álmából felébresztett medvét, és bár azzal töltötték az életüket, hogy szembeszegültek az anyjuk összes tilalmával, egy pillanatra sem fordult meg a fejükben, hogy felfedezőútra induljanak a tiltott dolgozószobába. Kizárólag akkor kaptak meghívást Victor barlangjának félhomályos mélyére, amikor az apjuk segített nekik a matekházijukban. Sylvia ezt nem bánta különösebben, neki volt rá némi esélye, hogy megértse a ceruzával írt maszatos jeleket, amelyekkel a türelmetlen Victor végtelen mennyiségű vonalas lapot töltött meg, de Julia és Amelia olyan rejtélyesnek látta Victor kódjait és szimbólumait, akár az ókori hieroglifákat. Ha gondoltak is a dolgozószobára – bár próbáltak nem gondolni rá –, kínzókamraként jelent meg lelki szemeik előtt. Victor Rosemaryt hibáztatta a számolási nehézségeik miatt – egyértelműen az anyjuktól örökölt fogyatékos női agyuk tehetett róla.

Victor édesanyja, Ellen kedves és finom alakként volt jelen fiának csecsemőkorában, mígnem 1924-ben elmegyógyintézetbe zárták. Victor akkor még csak négyéves volt, és úgy ítélték, hogy szerencsésebb, ha nem látogatja meg az édesanyját egy ilyen nyugtalanító helyen, ezért úgy nőtt fel, hogy viktoriánus jellegű, őrjöngő eszelősként képzelte el a nőt – aki hosszú, fehér hálóingben és kócos hajjal járja éjszakánként az intézet folyosóit, képtelenségeket zagyválva, akár egy gyermek –, és csak sokkal idősebben tudta meg, hogy az anyja nem „megőrült” (a család ezt a szót használta), hanem súlyos szülés utáni depressziótól szenvedett, miután egy gyermeke holtan született. Nem őrjöngött vagy zagyvált összevissza, hanem szomorúan és magányosan élt egy szobában, amelyet Victort ábrázoló fényképekkel díszítettek, majd meghalt tuberkulózisban, amikor Victor tízéves volt.

Oswald, Victor édesapja ekkorra bentlakásos iskolába adta a fiát, és amikor a Déli-óceán jeges vizébe zuhanva ő maga is életét vesztette, Victor higgadtan fogadta a hírt, majd visszatért a felettébb nehéz matematikai feladványhoz, amelyen épp dolgozott.

A háború előtt Victor édesapja sarkvidéki felfedező volt, Britannia legrejtélyesebb és leghaszontalanabb teremtményeinek képviselője, és Victor hálát adott érte, hogy többé nem kell felnőnie Oswald Land hősi hírnevéhez, és naggyá válhat a saját, kevésbé hősies területén.

Victor akkor ismerkedett meg Rosemaryvel, amikor be kellett mennie az Addenbrooke Kórház baleseti osztályára, ahol a nő nővérgyakornokként dolgozott. Megbotlott a lépcsőn, és ügyetlenül a csuklójára esett, de Rosemarynek azt mondta, hogy biciklin ült, és „bevágott elé” egy kocsi a Newmarket Roadon. Tetszett neki a „bevágott elé” kifejezés, mivel a férfiak világából származott, ahol sosem érezte magát otthonosan (az apja világa volt), a „Newmarket Road” pedig (hamisan) azt sugallta, hogy nem a St. John’s és a matematika tanszék közötti területre korlátozódik az élete.

Ha nem történt volna meg ez a minden szempontból véletlen kórházi találkozás, Victor talán sosem udvarolt volna egy lánynak. Már eleve jócskán közelített a középkorúsághoz, és a társasági élete továbbra is kimerült a sakk-körben. Victor nem igazán érzett igényt egy másik emberre az életében, sőt, bizarrnak tartotta a „közös élet” fogalmát. Ott volt a matematika, amely szinte teljesen kitöltötte az idejét, úgyhogy nem egészen értette, minek neki feleség. Úgy látta, a nők mindenféle nemkívánatos tulajdonsággal rendelkeznek, például labilis az elméjük, továbbá előnytelen testi sajátosságaik – vér, szex, gyerekek – egyszerre voltak nyugtalanítóak és idegenek. Ugyanakkor a lelke mélyén sóvárgott utána, hogy olyan nyüzsgés és melegség vegye körül, amely a gyerekkorából hiányzott, és így esett, hogy mire észbe kapott volna, mint amikor az ember a rossz szobába nyit be, máris egy norfolki falusi házban teázott, miközben Rosemary megmutatta (a meglehetősen olcsó) gyémántköves eljegyzési gyűrűjét a szüleinek.

Eltekintve apjának szúrós jóéjtpuszijaitól, Victor volt az első férfi, aki megcsókolta Rosemaryt (noha elég ügyetlenül, úgy vetette rá magát, akár egy elefántfóka). Rosemary váltókezelő édesapja és háztartásbeli édesanyja megijedt, amikor a lány hazavitte Victort, hogy bemutassa nekik. Megszeppentek tagadhatatlan intellektusának külsőségeitől (a fekete keretes szemüvegtől, az elnyűtt sportzakótól, az állandó szórakozottság aurájától) és a lehetőségtől, hogy a férfi talán született zseni (ezt a felvetést Victor nem sietett megcáfolni), arról nem is beszélve, hogy a lányukra esett a választása, hogy a hitvese legyen – egy halk szavú és befolyásolható lányra, akin eddig szinte senkinek sem akadt meg a szeme.

Úgy tűnt, egyáltalán nem zavarta őket, hogy a férfi kétszer annyi idős, mint Rosemary, bár később, amikor a boldog pár távozott, Rosemary édesapja, aki maszkulin jellegű férfi volt, felemlítette, hogy Victor „nem a külsejével hódít”. Rosemary édesanyjának viszont egyetlen kifogása akadt, miszerint Victor hiába doktor, láthatóan nehezére esett tanácsot adni az őt gyötrő hasi fájdalmakkal kapcsolatban. Sarokba szorítva egy máltaicsipke-terítővel fedett és puszedlivel, devoni pogácsával és köménymagos süteménnyel megrakott teázóasztalnál, Victor végül megállapította: – Azt hiszem, emésztési zavar, Mrs. Vane. – És az asszony megkönnyebbüléssel fogadta a téves diagnózist.

Olivia kinyitotta a szemét, és elégedetten meredt a mesemintás tapétára. Jack és Jill vég nélkül trappolt felfelé a dombon; Jill egy favödröt vitt a kúthoz, amelyet sosem fog elérni, miközben a domboldal egy másik részén Little Bo Peep kereste az elveszett bárányát. Oliviát nem aggasztotta túlzottan a jószág sorsa, mert látott egy takaros bárányt a nyakában kék szalaggal, amint egy sövény mögött rejtőzik. Olivia nem igazán értette, mi az a megkésett gondolat, de szívesen látott volna egy kisbabát. Mindennél jobban szerette a kisbabákat és az állatokat. Érezte Csibésznek, a család terrierjének testsúlyát a lába közelében. Csibésznek minden körülmények között tilos volt a hálószobákban aludnia, de valamelyikőjük minden éjjel becsempészte az egyik szobába, a kutya viszont reggelre általában magától megkereste Oliviát.

Olivia gyengéden megrázta Kék Egérkét, hogy felébressze. Kék Egérke egy frottírból készült puha, hosszúkás jószág volt. Olivia orákuluma, akinek mindig minden témában kikérte a tanácsát.

Fényes napsütötte sáv haladt lassan a falon, és amikor elérte a sövénykerítés mögött rejtőző bárányt, Olivia kikelt az ágyból, és engedelmesen bedugta a lábát a kis rózsaszín mamuszába, amelynek orra nyuszifejet formált nyuszifülekkel, és Julia felettébb irigyelte tőle. A többiek közül senki sem hordott mamuszt, és ebben a kánikulában Rosemary arra sem tudta rávenni őket, hogy cipőt húzzanak. Olivia viszont könnyen kezelhető kislány volt.

Rosemary, aki ébren feküdt az ágyában, de alig tudta megmozdítani a végtagjait, mintha a velő a csontjaiban ólomcsővé változott volna, épp ebben a pillanatban próbált kifőzni egy tervet, miként akadályozza meg, hogy a három másik gyerek megrontsa a szófogadó Oliviát. Rosemaryt reggeli rosszullét gyötörte az új baba miatt, és arra gondolt, milyen csodálatos lenne, ha Victor hirtelen felébredne a horkolásból, és azt kérdezné tőle: – Hozhatok neked valamit, kedvesem? – Rosemary azt felelné: – Ó, igen, kérlek, teát szeretnék tej nélkül, és egy szelet pirítóst vékonyan megkenve vajjal, köszönöm, Victor. – Majd ha fagy.

Bár ne lenne ennyire termékeny! Azért nem szedett fogamzásgátlót, mert egekbe szökött tőle a vérnyomása; próbálta a spirált, de az elmozdult, Victor viszont valamiféle férfiassága elleni támadásnak tekintette az óvszert. Rosemary egyszerűen a tenyészkancája lett. A terhesség egyetlen előnye az volt, hogy nem kellett elviselnie a szexet Victorral. Közölte a férfival, hogy árt a babának, amaz pedig elhitte neki, mert fogalma sem volt semmiről – a kisbabákról, a nőkről és a gyerekekről, az egész életről. Rosemary szűzen ment hozzá feleségül, és sokkos állapotban tért haza az egyhetes walesi nászútról. Már akkor és ott faképnél kellett volna hagynia, de Victor máris elkezdte leszívni az életerejét. Néha úgy érezte, a férfi belőle táplálkozik.

Ha bírta volna erővel, legszívesebben felállt volna, hogy átvonszolja magát az üres „vendégszobába”, aztán lefeküdjön a kemény egyszemélyes ágyba, amelynek friss és üde fehér lepedőjét úgy húzta fel feszesen a matracra, ahogy a kórházakban szokás. A vendégszoba olyan volt a házban, akár egy légbuborék: senki más nem szívta el a levegőjét, a szőnyeget nem koptatták meg az elővigyázatlan lábak. Mindegy, hány gyereket szült már, képes lenne úgy potyogtatni őket évről évre, akár egy tehén (inkább megölné magát), de egyikük sem foglalhatja el soha a makulátlan vendégszobát. A szoba tiszta volt, érintetlen, csak az övé.

A padlás még jobb lenne. Padlót rakatna le, fehérre festené, és beszereltetne egy csapóajtót, aztán felmászna, felhúzná a csapóajtót, akár egy felvonóhidat, és senki sem találna rá. Rosemary elképzelte, hogy a családtagjai szobáról szobára járva a nevét kiabálják, és elnevette magát. Victor felmordult álmában. Aztán Rosemary lelki szemei előtt megjelent Olivia, hogy a házban keresi őt, de nem találja, és félelem tört rá, mintha mellkason vágták volna. Magával kell vinnie Oliviát a padlásra.

Victor a maga részéről az ébrenlét és az alvás közötti kellemes határvidéken lebegett, amelyet nem rontottak meg a hétköznapi élet megkeseredett érzései, amiért egy olyan nőkkel teli házban lakott, akiket idegennek érzett.

Olivia a kényelmesen a szájába dugott hüvelykujjával és a könyékhajlatába fogott Kék Egérkével eltotyogott a folyosón Julia és Amelia hálószobájába, majd bemászott Julia mellé. Julia hevesen álmodott. Rendezetlen haja nedvesen tapadt a fejéhez a verejtéktől, és folyamatosan mozgott a szája, zagyvaságokat motyogva, miközben valami láthatatlan szörnyeteggel harcolt. Julia mély alvó volt: beszélt és járkált álmában, harcra kelt az ágyneművel, és drámai gesztussal ébredt fel, elkerekedett szemmel meredve valamiféle fantazmagóriára, amely eltűnt, mielőtt megjegyezhette volna. Néha olyan megrázó hatással voltak rá az álmai, hogy asztmaroham tört rá, és halálosan rettegve riadt fel. Amelia és Sylvia egyetértett abban, hogy Julia nagyon idegesítő tud lenni; elképesztően szeszélyes személyiséggel bírt – az egyik pillanatban ütlegel és rugdalózik, a másikban gügyögést és puszilkózást színlel. Kisebb korában Juliából igen gyakran kitört a rapli, de még most is ritkán telt el nap, hogy ne kapott volna hisztirohamot valami miatt, és ne rohant volna ki a szobából. Általában Olivia eredt utána, és próbálta megvigasztalni, amikor senki más nem törődött vele. Olivia mintha értette volna, hogy Julia csak némi figyelemre vágyik (bár úgy tűnt, borzalmasan sokat akar belőle).

Olivia megrángatta Julia hálóingének ujját, hogy felébressze a lányt, ami mindig beletelt némi időbe. Amelia a szomszédos ágyban már ébren volt, de csukva tartotta a szemét, hogy kiélvezze az alvás utolsó morzsáit. Ráadásul tudta, hogy ha alvást színlel, akkor Olivia bemászik mellé az ágyba, kismajomként kapaszkodva valamelyik végtagjába, napbarnított bőre forrón és szárazon simul az övéhez, miközben Kék Egérke szivacsos teste kilapul, kettőjük közé préselődve.

Olivia születéséig Amelia Sylviával lakott egy szobában, ami minden hátulütője ellenére határozottan kellemesebb volt, mint Juliával élni. Amelia partra vetett halnak, kontúrtalannak és jelentéktelennek érezte magát a Sylvia és Julia által pontosan kijelölt végletek között. Mindegy, hány megkésett gondolat született, ő úgy érezte, elveszett valahol középen. Amelia figyelmesebb, tudálékos lány volt Sylviához képest. Sylviának fontosabb volt az izgalom, mint a rend (ezért nem lesz belőle soha nagy matematikus, csak tűrhető, mondogatta Victor). Sylvia persze kattant volt. Azt mondta Ameliának, hogy az Úr szólt hozzá (nem beszélve Szent Johannáról). Ha minden valószínűtlensége ellenére bekövetkezne, hogy az Úr valóban szól valakihez, nem Sylvia tűnik a legkézenfekvőbb választásnak.

Sylvia imádta a titkokat, és hiába nem volt egyetlen titka sem, elhitette az emberrel, hogy mégis van. Ameliának nem voltak titkai. Amelia nem tudott semmit. Azt tervezte, hogy ha felnő, mindent tudni fog, és az egészet titokban tartja.

A megkésett gondolat érkezése azt jelentette, hogy az anyjuk megint önkényes variálgatással fog zsonglőrködni velük? Kinek a szobájába kerül Olivia? Régebben azon veszekedtek, hogy a kutya kivel aludjon, most viszont Olivia szeretetén vitatkoztak. Összesen öt hálószobájuk volt, de az egyiket mindig fenntartották vendégszobának, habár egyik lány sem emlékezett rá, hogy valaha vendég szállt volna meg a házban. Most meg az anyjuk arról kezdett beszélni, hogy rendbe hozza a padlást. Ameliának tetszett az ötlet, hogy legyen egy szoba a padlástérben, távol mindenki mástól. Elképzelt egy csigalépcsőt és fehérre meszelt falakat, lenne még egy fehér kanapé és fehér szőnyeg, az ablakról pedig fátyolos fehér függönyök lógnának. Azt tervezte, ha felnő és megházasodik, egyetlen tökéletes gyereke lesz (pontosan olyan, mint Olivia), és egy fehér házban fog élni. Amikor megpróbálta elképzelni a férjét, aki vele fog lakni a fehér házban, csak egy homályos foltot látott maga előtt, egy árnyékembert, aki a lépcsőkön és a folyosókon járkál, és udvarias köszöntéseket mormol.

Mire Olivia mindannyiukat felverte, már majdnem elmúlt fél nyolc. Reggelit készítettek maguknak, kivéve Oliviát, aki egy párnán ült, és Amelia zabpelyhet és tejet szolgált fel neki, Julia pedig pirítósszeleteket. Olivia az övék volt, a saját kisbárányuk, mert az édesanyjukat túlságosan kimerítette a megkésett gondolat, az apjuk pedig nagy matematikus volt.

Juliának sikerült megvágnia magát a kenőkéssel, miközben falta az ételt (Rosemary esküdni mert volna, hogy egy labrador rejtőzik benne), de Sylvia a szájára szorította a kezét, akár egy orvosi maszkot, és lebeszélte arról, hogy jajongásával felébressze a szüleiket. Naponta legalább egy vérrel járó baleset volt a megszokott. Az anyjuk szerint, akinek végtelen számú utat kellett tennie velük az Addenbrooke Kórházba, ők voltak a balesetekre leginkább hajlamos gyerekek az egész világon: Amelia eltörte a karját cigánykerekezés közben, Sylvia leforrázta a lábát (egy ágymelegítő palackot próbált megtölteni), Juliának felrepedt a szája (leugrott a garázs tetejéről), ugyancsak Julia átsétált egy üvegajtón, amit Amelia és Sylvia döbbent hitetlenkedéssel nézett végig (hogyhogy nem látta?), és persze Sylvia furcsa ájulásrohamai – függőlegesből vízszintesbe figyelmeztetés nélkül, a bőre elsápad, az ajkai kicserepesednek –, főpróba a halálhoz, amelyet csak szemhéjának enyhe rebegése leplezett le.

Olivia volt az egyetlen, aki immunisnak bizonyult a kollektív ügyetlenségre, és három életéve során nem szerzett rosszabbat pár horzsolásnál. Ami a többieket illeti, az anyjuk azt mondogatta – tekintve, hogy mennyi időt tölt kórházban –, ennyi erővel a nővérképzést is befejezhette volna.

A legizgalmasabb persze az a nap volt, amikor Julia levágta az egyik ujját (Julia különösképp vonzódott az éles tárgyakhoz). Ötévesen betévedt a konyhába; Rosemary nem vette észre, és csak akkor tűnt fel neki a levágott ujj, amikor agresszív répaszeletelés közben megfordult, és meglátta, hogy a döbbent Julia a csodálkozástól elnémulva felemeli a kezét, megmutatva a sebét, akár egy mártírrá vált aprószent. Rosemary törlőruhába tekerte a vérző kezét, felkapta Juliát, és a szomszédjukhoz rohant, aki túlhajtott fékcsikorgással elvitte őket a kórházba, Sylviára és Ameliára hagyva a problémát, hogy mihez kezdjenek a konyha linóleumpadlóján felejtett apró, sápadt ujjal.

(A mindig leleményes Sylvia egy zacskó mirelit borsóba dugta az ujjat, majd Ameliával felszálltak a kórház felé tartó valamelyik buszra. Sylvia egész úton úgy szorította magához a kiolvadó borsót, mintha az élete múlna rajta.)

Aznapra az első tervük az volt, hogy lesétálnak a folyó mentén Grantchesterbe. Legalább hetente kétszer nekivágtak ennek a felfedezőútnak a vakáció kezdete óta, a hátukra véve Oliviát, amikor elfáradt. A kaland nagyrészt kitöltötte a napjukat, mert olyan sok felfedeznivaló vonta el a figyelmüket – a folyóparton, a mezőn, még mások kertjében is. Rosemary csak azt kérte tőlük, hogy ne menjenek bele a folyóba, de ők rendszerint úszódresszt rejtettek a ruhájuk alá, és szinte alig telt el úgy kirándulás, hogy ne vetkőztek volna le, és csobbantak volna egyet a folyóban. Hálásak voltak, hogy a megkésett gondolat a normális esetben körültekintő édesanyjukat ilyen felelőtlen gondviselővé változtatta. Egyetlen általuk ismert gyerek sem élhetett ilyen veszélyes életet azon a nyáron.

Egy-két alkalommal Rosemary pénzt adott nekik, hogy üljenek be egy ötórai teára az Orchard Tea Roomsba (ahol nem ők voltak a legszívesebben látott vendégek), de többnyire sebtében összecsomagolt élelmet vittek magukkal, amelyet általában megettek, mielőtt egyáltalán elhagyták Newnhamet. De nem ma. Ma a nap még erősebben sütött Cambridge-re, és csapdába ejtette őket a kertben. Próbáltak energikusak lenni, fél szívvel bújócskáztak, de egyikük sem talált jó búvóhelyet. Még Sylvia is beérte egy olyan ötlettelen megoldással, mint a kiszáradt komócsinok a ribizlibokrok mögött a kert végében – Sylvia, aki egyszer úgy elbújt, hogy rekordnak számító három órán keresztül nem találták meg (lajhárként nyúlt el a bükkfa tetején lévő sima ágon Mrs. Rain szemközti kertjében), és csak azután bukkantak rá, hogy elaludt és leesett, földet éréskor elrepesztve a csontot a karjában. Az anyjuk irdatlan veszekedésbe keveredett Mrs. Rainnel, aki fel akarta jelenteni Sylviát birtokháborításért (ostoba némber). Rendszeresen beszöktek Mrs. Rain kertjébe, savanyú almát loptak a gyümölcsösből, és csínyeket követtek el a rovására, mert egy boszorkány volt, ezért megérdemelte, hogy komisz módon bánjanak vele.

A tonhalsalátából álló ebédjük egykedvű elköltése után labdázni kezdtek, de Amelia elesett, és vérzett az orra, aztán Sylvia és Julia összeveszett, aminek az lett a vége, hogy Sylvia pofon vágta Juliát, majd azzal vigasztalódtak, hogy százszorszépfüzéreket fontak Olivia hajába, és nyakörvet készítettek a virágokból Csibésznek. Hamarosan ez is túl kimerítőnek bizonyult, Julia behúzódott a hortenziabokrok árnyékába, és elaludt, összebújva a kutyával, míg Sylvia bevitte Oliviát és Kék Egérkét a sátorba, és felolvasott nekik. A sátor ősrégi holmi volt, amelyet a ház előző lakói hagytak a fészerben; azóta állt a gyepen, hogy kitört a jó idő, és a kislányok megküzdöttek a helyért a penészes ponyvafalak között, ahol még melegebb volt és még kevesebb a levegő, mint a kertben. Sylvia és Olivia percek alatt elaludt, elfeledkezve a könyvről.

Amelia, álmatagon és bágyadtan a hőségtől, a hátára feküdt a gyep kiszáradt füvén és kiégett talaján, és a végtelen, felhőtlen kékségre meredt, amelyet csak a két hatalmas mályvarózsa tört meg – úgy nőttek a kertben, akár a gyom. Nézte a vakmerően alábukó fecskéket, és hallgatta a rovarok kellemes nyüzsgését és zümmögését. Egy katica mászott karjának szeplős bőrén. Egy hőlégballon suhant lustán a magasban, és Amelia azt kívánta, bárcsak fel tudná ébreszteni Sylviát, hogy elmondja neki.

Rosemarynek leesett a vérnyomása. Ivott egy pohár csapvizet a konyhai mosogatónál, és kinézett az ablakon a kertbe. Egy hőlégballon szelte az eget, úgy mozgott, akár egy madár, amelyet magával sodort az emelőszél. Úgy tűnt, a gyermekei alszanak. A szokatlan békességtől váratlan szeretetet érzett a hasában növekvő baba iránt. Ha egész nap csak aludnának, nem bánná, hogy anyának kell lennie. Kivéve Oliviát, azt nem szeretné, hogy Olivia egész nap aludjon.

Amikor Victor tizennégy évvel ezelőtt megkérte a kezét, Rosemarynek fogalma sem volt róla, mivel jár, ha az ember egy egyetemi tanár felesége, de úgy képzelte, hozzátartozik, hogy – az anyja szóhasználatát idézve – „vacsorához öltözve” kerti partikra jár a Backsen, és elegánsan sétálgat a kampuszok puha gyepén, miközben az emberek összesúgnak mögötte: „Ő a híres Victor Land felesége, nélküle a fickó sehol sem tartana.”

De persze egyáltalán nem úgy alakult az élete egy egyetemi tanár feleségeként, ahogy elképzelte. Nem voltak kerti partik a Backsen, és egyértelműen elmaradtak az elegáns séták az egyetemi kampuszon, ahol a vallási kegytárgyakra jellemző mély hódolattal viseltettek a gyep iránt. Nem sokkal az esküvőjük után meghívták Victorral együtt a Master’s Gardenbe, ahol hamar világossá vált, hogy Victor kollégái szerint a férfi (borzalmasan) rangon alul választott feleséget. („Egy nővér” – suttogta valaki, mintha ez a szakma csak egy hajszállal érdemelne több tiszteletet az utcai prostituáltnál.) Egyvalami viszont fedte a valóságot: Victor sehol sem lett volna nélküle, ámbár mellette sem vitte semmire. Jelen pillanatban a férfi az elsötétített dolgozószobájának hűvösében tüsténkedett, a vastag zseníliafüggönyöket behúzta a nyári napsütés ellen, belefeledkezve a munkába, amely sosem hozott eredményt, nem változtatta meg a világot, és nem alapozta meg a hírnevét. Nem volt kiemelkedő a szakterületén, csak jó. Rosemary ettől bizonyos fokú elégtételt érzett.

Victor egyik kollégájának jóvoltából most már tudta, hogy a nagy matematikai felfedezéseket harmincéves koruk előtt szokták tenni az emberek. Maga Rosemary harminckét éves volt – nem fért a fejébe, milyen fiatalnak hangzott, és milyen öregnek érződött.

Gyanította, hogy Victor azért vette feleségül, mert háziasnak hitte – félrevezették az édesanyja megrakott teázóasztalai, pedig amíg otthon lakott, Rosemary egy árva pogácsát sem sütött –, és mivel nővérként dolgozott, a férfi kétségkívül azt feltételezte, hogy örömmel gondoz és szolgál ki másokat – azokban az időkben Rosemary is ezt hitte magáról, de most ahhoz sem érezte az erőt, hogy egy macskát megetessen, nem beszélve a négy, hamarosan öt gyermekről, és pláne a nagy matematikusról.

Mindemellett sejtette, hogy a nagy munka porhintés. Megnézte a papírokat a férje asztalán, amikor a polcokat törölgette abban a lyukban, és a férfi táblázatai nagyban hasonlítottak Rosemary apjának lázas számításaira a lóversenyekről és a fogadási esélyekről. Victorban nem látta a szerencsejátékost. Az apja az volt, anyja legnagyobb szomorúságára. Emlékezett rá, hogy gyerekkorában egyszer elment vele Newmarketbe. Az apja a vállára vette, és így álltak a céloszlopnál. Rosemary halálra rémült a zajtól, ahogy a lovak végigrobogtak a célegyenesen, és a tömeg a lelátón eszét vesztette, mintha épp a világ készülne véget érni, nem pedig egy esélytelen, „harminc az egyhez” fizető ló nyerne egy paraszthajszállal. Rosemary elképzelni sem tudta Victort egy olyan vérpezsdítő helyen, mint egy lóversenypálya, sem pedig egy fogadóiroda füstös közösségi terében.

Julia előbújt a hortenziák alól, és nyűgösnek tűnt a hőségtől. Hogyan fogja őket Rosemary visszaváltoztatni brit iskolásokká a tanév kezdetén? A szabadban töltött élet cigányokká tette őket, a bőrük lebarnult és sebhelyes, napszítta hajuk sűrű és kócos, és mintha folyamatosan koszosak lettek volna, mindegy, hányszor fürödtek meg. Olivia álmosan állt a sátor bejáratánál, és Rosemary szíve aprót rebbent. A kislány arca piszkos volt, fakó copfjai ferdén álltak, és mintha elszáradt virágok gabalyodtak volna bele. Egy titkot súgott Kék Egérke fülébe. Olivia volt az egyetlen gyönyörű gyermeke. Julia a sötét fürtjeivel és a tömpe orrával aranyos volt, de a személyiségéről ezt már nem lehetett kijelenteni. Sylvia… szegény Sylvia, mit mondhat rá az ember? És Amelia valahogy… jellegtelen volt, de Olivia… Oliviát fényből szőtték. Felfoghatatlannak tűnt, hogy Victor gyermeke legyen, ám sajnálatos módon ehhez nem fért kétség. Olivia volt az egyetlen lánya, akit Rosemary szeretett, bár isten látja lelkét, próbálkozott a többivel is. Mindent kötelességtudatból tett, nem szeretetből. A kötelességtudat végül megöli az embert.

Nagyon helytelennek találta az egészet, mintha valami elszívta és Oliviának adta volna a szeretetet, amelyet a többiek iránt kellett volna éreznie, és így olyan hévvel szerethette a legkisebb gyermekét, amely nem mindig tűnt természetesnek. Néha legszívesebben megette volna Oliviát, beleharapott volna a puha alkarjába vagy a puha húsába a vádliján, sőt, egyben felfalta volna, akár egy kígyó, hogy visszategye oda, ahol biztonságban lesz. Kétségkívül borzalmas anya volt, de még arra sem maradt ereje, hogy bűntudatot érezzen. Olivia meglátta, és integetett neki.

Alig volt étvágyuk uzsonnakor, és csak csipegették az évszaktól idegen birkahúsos rakott krumplit, amelynek elkészítésére Rosemary túl sok időt szánt. Előbújt Victor, és úgy pislogott a napfényben, akár egy barlanglakó; mindent megevett, amit elé tettek, majd repetát kért, Rosemary pedig azon gondolkodott, hogyan fog kinézni a férfi, ha meghal. Figyelte evés közben, a villa gépies ritmusban a szájához emelkedett, és leereszkedett, lapátkeze megszorult az evőeszköz körül. Olyan keze volt, akár egy gazdának, Rosemary ezt vette észre rajta először. Egy matematikusnak karcsú, elegáns kezének kellene lennie. Már ebből sejthette volna. Émelygett, és görcsös fájdalmat érzett. Lehet, hogy el fogja veszíteni a babát. Micsoda megkönnyebbülés lenne!

Rosemary hirtelen felállt az asztaltól, és bejelentette, hogy ideje lefeküdni. Normális esetben ezzel tiltakozást váltott volna ki, de Julia nehezen kapott levegőt, a szeme pedig kivörösödött a túl sok napsütéstől és fűtől – mindenféle nyári allergiák gyötörték. Sylvia valamiféle napszúrást kapott, émelygett és nyűgös volt, azt mondta, fáj a feje, bár ez nem akadályozta meg abban, hogy kitörjön belőle a hiszti, amikor Rosemary közölte vele, hogy korán kell ágyba bújnia.

Ezen a nyáron a három legidősebb szinte minden este megkérdezte, hogy alhatnak-e odakint a sátorban, és Rosemary minden este elvből nemet mondott; már így is elég baj, hogy cigánynak néznek ki, pedig nem is úgy élnek, és lényegtelen, hogy a cigányok karavánokban laknak – mint arra Sylvia fáradságot nem kímélve felhívta a figyelmet –, Rosemary minden erejével azon volt, hogy a körülmények ellenére továbbra is jól vezesse ezt a háztartást, a férje legcsekélyebb segítsége nélkül, aki nem törődött a főzés, a házimunka és a gyerekek ellátásának terheivel, és csak azért vette feleségül, hogy legyen mellette valaki, aki gondját viseli. Így még rosszabbul érezte magát, amikor Amelia azt kérdezte: „Jól vagy, anyu?”, mert a gyermekei közül Ameliát hanyagolta el a legjobban. Ezért Rosemary felsóhajtott, bevett két paracetamolt és egy altatót – ami valószínűleg halálos koktél a hasában lévő babának –, és azt felelte legelhanyagoltabb gyermekének: „Ha szeretnél, alhatsz ma este a sátorban Oliviával.”

Izgalmas dolog volt a harmatos fűre és a sátor vászonillatára ébredni – egyértelműen jobb, mint Julia leheletére, amely mintha éjszakánként megsavanyodott volna. Olivia meghatározhatatlan illata épphogy érzékelhető volt. Amelia csukva tartotta a szemét, hogy ne bántsa a fény. A nap már magasan járt az égen, és a kislány várta, hogy Olivia felébredjen, és bemásszon a régi paplan alá, amelyet szükségmegoldásból használtak hálózsáknak, de végül Olivia helyett Csibész ébresztette fel azzal, hogy megnyalta az arcát.

Oliviának nyomát sem lehetett látni, csak a takarók üres védőburkát, mintha kipiszkálták volna alóluk, és Amelia csalódottságot érzett, amiért Olivia anélkül kelt fel, hogy őt felébresztette volna. Mezítláb kisétált a harmatos fűbe, Csibésszel a sarkában, és megpróbált benyitni a ház hátsó ajtaján, amelyről kiderült, hogy zárva van – szemlátomást az édesanyjának nem jutott eszébe, hogy kulcsot adjon Ameliának. Miféle szülő zárja ki a saját gyerekeit az otthonukból?

Csend volt, úgy tűnt, még korán van, de Ameliának fogalma sem volt róla, hány óra lehet. Megfordult a fejében, hogy Olivia talán bejutott a házba, mert nyomát sem látta a kertben. A nevét kiáltotta, és megijedt a saját remegő hangjától – csak ekkor tudatosította magában, hogy aggódik. Sokáig kopogott a hátsó ajtón, de senki sem nyitotta ki, úgyhogy végigsietett a ház mellett húzódó ösvényen – a kis kapu nyitva volt, amitől Amelia még inkább megriadt –, és kiszaladt az utcára, még hangosabban kiabálva Olivia nevét. Csibész szórakozást sejtve ugatni kezdett.

Az utca üres volt, eltekintve egy férfitól, aki épp beszállt a kocsijába. Furcsán nézett Ameliára. A kislány mezítláb volt, és a Sylviától örökölt pizsamáját viselte; gyanította, hogy furcsán festhet, de nem törődött vele. A bejárati ajtóhoz rohant, és megnyomta a csengőt, addig tartotta a gombon az ujját, mígnem meglepő módon az apja nyitott ajtót. Egyértelműen ő ébresztette fel, az arca olyan gyűrött volt, mint a pizsamája, őrülttudós-haja szalmakazalként állt a fején, miközben szúrós szemmel méregette a kislányt, mintha nem tudná, ki az. Amikor felismerte a saját lányát, még jobban összezavarodott.

– Olivia – mondta Amelia, és a hangja suttogásnak hangzott.

Délután villám hasított végig a Cambridge feletti jellegtelen égbolton, jelezve a hőhullám végét. Ekkorra a hátsó kertben lévő sátor egy kör origója lett, amely a nap folyamán egyre szélesedett, még több embert magába húzva – először magukat Landékat, akik az utcákat járták, áttörve a bozóton és a sövényeken, addig kiabálva Olivia nevét, amíg be nem rekedtek. Ezzel egy időben a rendőrség is csatlakozott a kereséshez, a szomszédok pedig ellenőrizték a kerteket, fészereket és pincéket. A kör hullámokat vetve növekedett, most már magában foglalta a folyót kutató rendőrségi búvárokat és a vadidegeneket, akik önként jelentkeztek, hogy átfésülik a mezőt és a lápot. Rendőrségi helikopterek szálltak alacsonyan a félreeső falvak és a vidéki táj felett egészen a megyehatárig, a kamionsofőröket megkérték, hogy tartsák nyitva a szemüket az autópályán, és bevonták a hadsereget is a Fen-síkság átkutatásához, de egyikük sem – sem Amelia, aki rosszullétig üvöltött a hátsó kertben, sem a nemzetőrség újoncai, akik négykézláb fésülték át Midsummer Common területét a zuhogó esőben – találta bármilyen nyomát Oliviának, egy árva hajszálat vagy bőrdarabkát, esetleg egy rózsaszín nyuszis mamuszt vagy egy kék egeret.

2.

Kettes számú esetleírás, 1994

Csak egy átlagos nap

Theo próbált rászokni, hogy többet sétáljon. Az ellenszenves új háziorvosa szerint most már hivatalosan „kórosan elhízott”. Theo tudta, hogy az ellenszenves új háziorvos – egy fiatal nő nagyon rövidre nyírt hajjal, aki hanyagul a rendelő sarkába dobva tartotta a tornazsákját – azért használta ezt a szófordulatot, hogy ráijesszen. Theo eddig nem érezte magát „kórosan elhízottnak”. Ő derűs túlsúlyosként tekintett magára, amolyan jó húsban lévő Télapóként, és szíve szerint eleresztette volna a füle mellett a háziorvos tanácsát, de hazament, és elmesélte a lányának, Laurának az orvosi rendelőben lefolytatott beszélgetést, mire a lány halálra rémült, és azonnal edzéstervet és új étrendet kezdett el kidolgozni neki, ezért most zsírszegény tejbe szórt pelyvát reggelizett, és két mérföldet gyalogolt minden reggel a parkside-i irodájába.

Theo felesége, Valerie égbekiáltóan fiatalon, harmincnégy évesen meghalt egy műtét utáni vérrögtől az agyában, olyan régen, hogy néha nehéznek tűnt elhinni, hogy Theónak valaha volt felesége és házassága. Valerie csak azért feküdt be a kórházba, hogy kivegyék a vakbelét. Visszagondolva Theo rájött, hogy valószínűleg be kellett volna perelnie a kórházat vagy az egészségügyi hatóságot gondatlanságért, de rettentően lefoglalta, hogy napi szinten gondját viselje a két lányának – Jennifer hétéves volt, Laura pedig csak kettő Valerie halálának idején –, így arra is alig maradt ideje, hogy elgyászolja szegény feleségét, nemhogy még elégtételt is vegyen. Ha a két lánya nem hasonlított volna egyre jobban a feleségére, Theo egy halovány emléken kívül nehezen idézett volna fel róla bármit.

Valerie a házasságtól és az anyaságtól megkomolyodott a diáklány énjéhez képest, akinek Theo puhatolózva udvarolt. A férfinak megfordult a fejében, hogy akiknek az a sorsuk, hogy fiatalon haljanak meg, bírnak valamiféle előérzettel az idő rövidségével kapcsolatban, és ez intenzitással ruházza fel az életüket, árnyékszerű komolysággal. Valerie és Theo inkább gyengédséggel szerették egymást, mintsem szenvedéllyel, és Theónak fogalma sem volt róla, hogy vajon kitartott volna-e a házasságuk, ha a nő tovább él.

Jennifer és Laura sosem volt problémás lány, és megkönnyítették Theónak, hogy jó apa legyen. Jennifer jelenleg orvosnak tanult Londonban. Két lábbal a földön járó, eltökélt lány volt, aki nem sok időt szánt komolytalankodásra és viccelődésre, de ez nem jelentette azt, hogy nem volt együttérző, és Theo elképzelni sem tudta róla, hogy egy napon az orvosi rendelőben ülve közli egy pacákkal, akit életében először lát, hogy kórosan elhízott, és többször kellene megemelnie a seggét. Az új háziorvos valójában nem egészen ezt mondta Theónak, de akár mondhatta volna ezt is.

A nővéréhez hasonlóan Laura azok közé a rendszerető, ügyes lányok közé tartozott, akik a lehető legkevesebb felhajtással elérték, amit el akartak érni, de Jenniferrel ellentétben ő életvidám jellem volt. Ez nem azt jelentette, hogy nem volt sikeres – megszerezte az összes búvároklevelet, és húszéves korára képzett búvár akart lenni. Jövő hónapban fogja letenni a jogosítványt is, és színjeles eredményre számított a vizsgáin. Várt rá egy hely Aberdeenben, ahol tengerbiológiát tanulhat.

Nyáron egy kocsmában dolgozott a King Streeten, és Theo féltette, hogy éjszaka kell hazajárnia; elképzelte, hogy valami elmebeteg lelöki a kerékpárjáról a Christ’s Piecesen, és elmondhatatlan dolgokat művel vele. Felettébb megkönnyebbült, amikor a lánya úgy döntött, hogy októberben egyenesen egyetemre megy, és nem vág neki hátizsákkal Thaiföldnek, Dél-Amerikának vagy akárminek, ahogy az összes barátja tette. A világ nyomasztó veszélyekkel teli hely volt.

– Jenny miatt nem aggódsz – mondta Laura, és Theo tényleg nem aggódott miatta, és úgy tett (önmaga és Laura előtt is), mintha azért nem aggódna, mert Jennifer londoni életéből semmit sem látott, de igazság szerint egyszerűen őt nem szerette annyira, mint Laurát.

Theo féltette Laurát, akárhányszor a lány elhagyta a házat, akárhányszor kerékpárra pattant, felvette a búvárruháját, vagy felszállt egy vonatra. Féltette, ha erős szélben lépett ki a házból, nehogy a fejére essen egy lezuhanó faldarab. Féltette, hogy olyan albérletbe költözik, ahol nem tartják karban a vízmelegítőt, és meghal szén-monoxid-mérgezésben. Féltette, hogy elmúlt a tetanuszoltásai által biztosított védelem, hogy egy olyan középületen kell átmennie, amelyben a légkondicionáló légiósbetegséget pumpál a levegőbe, hogy befekszik a kórházba egy rutinműtétre, és soha többé nem jön ki, hogy megcsípi egy méh, és meghal az anafilaxiás sokktól (mert még egyszer sem csípte meg méh, honnan tudhatná, hogy allergiás-e). Persze ezeket sosem említette Laurának, ő csak nevetett volna rajtuk. Még ha ki is mutatta enyhe aggodalmát valami miatt („Óvatosan a jobbkanyarral, nem látsz be egy részt!”, vagy „Kapcsold le a villanyt, mielőtt kicseréled a körtét!”), Laura kinevette; azt mondta, hogy olyan, akár egy öregasszony, és egy villanykörtét sem képes úgy kicserélni, hogy ne lássa bele katasztrofális események láncolatát. Ám Theo tudta, hogy egy rosszul berakott csavar miatt a gép ajtaja kinyílhat a levegőben.

– Miért aggódsz, apa? – kérdezte mindig derűsen Laura. „Miért ne?” – szólt Theo kimondatlan válasza. De végül az egyik kora reggeli virrasztása során, amikor várta, hogy a lánya hazajöjjön a kocsmai munkájából (bár mindig alvást színlelt), Theo besokallt, és mintegy mellékesen felvetette, hogy szükség lenne egy kisegítő titkárnőre az irodájukban, és igazán elvállalhatná, mire legnagyobb megdöbbenésére Laura egy percig gondolkodott, majd azt felelte, oké, felöltve azt az imádni való mosolyát (számtalan órányi türelmes és méregdrága gyerekkori fogszabályzás eredménye), és Theo arra gondolt, hála istennek, mert bár nem hitt istenben, gyakran beszélt hozzá.

Viszont a lány első munkanapján a Holroyd, Wyre és Stantonnél (Theo volt „Wyre”) Theo nem lehetett bent az irodában, ami persze őt sokkal jobban nyomasztotta, mint Laurát. El kellett utaznia a peterborough-i bíróságra egy elhúzódó telekvita miatt, amelyet inkább egy helyi ügyvédnek kellett volna intéznie, de Theo egy régi ügyfeléről volt szó, aki nemrégiben költözött el. Laura fekete szoknyát vett fel fehér blúzzal, felkötötte barna haját, és Theo megállapította, milyen takarosan néz ki, milyen csinos.

– Apa, ígérd meg, hogy sétálsz a pályaudvarig! – parancsolt rá Laura szigorúan, amikor Theo felállt az asztaltól, mire a férfi azt felelte: – Ha muszáj. – Tudta, hogy gyalog nem érné el a vonatot, de eljátszott a gondolattal, hogy tehet úgy, mintha gyalog indulna, aztán foghat egy taxit. Elfogyasztotta az alacsony kalóriatartalmú, rostokban gazdag nyúlkaja müzlijét, és megitta a csésze feketekávéját, miközben tejszínről, cukorról és dán vajas süteményről ábrándozott, amelyet sárgabarackkal és pudinggal töltenek meg, és úgy néz ki, akár a buggyantott tojás. Megfordult a fejében, hogy talán árulnak ilyet a pályaudvar büféjében. – Ne felejtsd el az inhalátorodat! – mondta Laura, mire Theo megpaskolta a kabátzsebét, bizonyítva, hogy magánál tartja. Theo a puszta gondolatától pánikba esett, hogy nincs nála a Ventolin inhalátora, bár fogalma sem volt róla, miért: ha Angliában bárhol az utcán rátör egy asztmaroham, valószínűleg az emberek fele elő tudna kapni egy inhalátort, hogy felajánlják neki.

– Cheryl majd körbevezet – mondta Laurának (Cheryl volt a titkárnője) –, ebédre visszaérek az irodába, esetleg ehetnénk együtt. – A lány azt felelte: – Az jó lenne, apu. – Ezzel kikísérte a bejárathoz, és megpuszilta az arcát. – Szeretlek, apu – mondta. – Én is szeretlek, kincsem! – Theo a sarkon visszafordulva látta, hogy a lány még mindig integet.

Laura, akinek barna szeme volt, és sápadt bőre, aki szerette a diétás kólát és az ecetes-sós csipszet, akinek vágott az esze, akár a borotva, aki rántottát sütött az apjának vasárnap reggelente; Laura, aki még mindig szűz volt (Theo onnan tudta, hogy a lány, jócskán zavarba hozva őt, elárulta neki), amitől rettenetesen megkönnyebbült, bár sejtette, hogy ez nem maradhat így örökre; Laura, aki a hálószobájában trópusi tengeri halakat tartott egy akváriumban, akinek a kék volt a kedvenc színe, akinek a kedvenc virága a hóvirág, aki szerette a Radioheadet és a Nirvanát, de utálta Mr. Blobby karakterét a BBC szombat esti műsorában, aki tízszer látta a Dirty Dancinget; Laura, akit Theo egy földrengés, egy katasztrófa erejével imádott.

Theo és David Holroyd nem sokkal azután társult, hogy Theo feleségül vette Valerie-t. Jean Stanton néhány évvel később csatlakozott hozzájuk. Mindhárman együtt jártak egyetemre, és egy „újító szellemű, a társadalmi felelősségvállalásban is érdekelt” ügyvédi praxist szerettek volna, olyat, amely nem elégszik meg a munkaként elvégzendő családi, házassági és egyéb jogi tanácsadással. Jó szándékuk megcsappant az évek során. Jean Stanton rájött, hogy szívesebben foglalkozik polgári perekkel, mint családon belüli erőszakkal, és a politikai nézetei baloldali centristától hangsúlyosan a konzervatív felé mozdultak, David Holroyd pedig arra jutott, hogy ötödik generációs kelet-angliai lévén jogászként a tulajdonátruházási okiratok készítése a vérében van, és így általában Theóra maradt, hogy „foglalkozzon az etikai vonatkozásokkal”, ahogy David Holroyd fogalmazott. Az ügyfélkörük jelentősen növekedett; most már volt három fiatalabb társuk és két üzlettársuk, kezdték kinőni a parkside-i irodát, de egyikük sem tudta elviselni a költözés gondolatát.

Az épület eredetileg lakóház volt, összesen öt szinttel a konyhának használt nyirkos pincétől a cselédszobaként szolgáló hideg padlástérig; a helyiségeket meglehetősen ötletszerűen dobálták egymásra, de ettől függetlenül tisztes otthont jelentett egy jómódú családnak. A háború után üzlethelyiségekre és lakásokra osztották, és mostanra csak halovány, elszórt nyomai maradtak a korábbi lakásbelsőknek: a virágfüzéreket és urnákat ábrázoló stukkódísz Cheryl asztala felett és a tojáslécszegélydísz a folyosó párkányai alatt.

A lekerekített végű és visszafogottan neoklasszikus szalon, amelynek ablaka a Parker’s Piece-re nézett, most a Holroyd, Wyre és Stanton igazgatósági tanácstermeként szolgált, és telente mindig igazi szénből rakott tűz égett a márványkandalló rostélyán, mert David Holroyd amolyan régimódi figura volt. Theo gyakran állt a tanácsteremben, megivott egy pohár bort az üzlettársaival és a kollégáival, mindegyikükről sütött a sikeres szakmabeliek keresetlen kedélyessége. Persze Jennifer és Laura már gyerekkora óta folyton ki-be járt az apja munkahelyére, de még így is furcsa volt ezen a napon elképzelni Laurát az irodában, ahogy kartotékol, és hozza-viszi az iratokat, de Theo tudta, hogy a lánya mennyire udvarias és készséges lesz, és büszke volt rá, mert az emberek szokás szerint megjegyzik majd odabent, hogy milyen imádni való lány ez a Laura.

Birkák a vágányon. A jegyellenőr nem részletezte, hogy egy nyáj vagy csak pár elkóborolt állat. Mindenesetre elegen voltak ahhoz, hogy a Cambridge-be tartó vonat megérezze a döccenőt, és megrázkódjon. A szerelvény tíz percre megállt, majd a kalauz végigment a négy kocsin, és tájékoztatta az utasokat a juhokról, cáfolva a szarvasmarhákról, lovakról és öngyilkos emberekről szóló találgatásokat. Fél óra múltán a vonat még mindig állt, úgyhogy Theo azt feltételezte, hogy bizonyára egy egész nyájról van szó, nem pedig pár magányos, elkóborolt állatról. Vissza akart menni Cambridge-be, elvinni Laurát ebédelni, de ahogy a kalauz fogalmazott, a „sorsuk az istenek ölében van”. Theo eltűnődött rajta, hogy miért az istenek ölében, és miért nem a kezükben.

Fülledt meleg volt a vonaton, de valaki – feltehetően a biztonsági őr – kinyitotta az ajtókat, és az emberek elkezdtek kiszállingózni. Theo biztos volt benne, hogy ezt tiltja a vasút szabályzata, de egy keskeny perem és egy töltés húzódott a vonat mellett, úgyhogy elég biztonságosnak tűnt – kizárt, hogy egy másik szerelvény nekik rohanjon, mint ők tették a birkanyájjal. Theo óvatosan leszállt, és bár nehezére esett, büszke volt magára, hogy ilyen kalandvágyó. Furdalta a kíváncsiság, hogy néznek ki a juhok, miután testközelből találkoztak egy vonattal. A sínek mentén sétálva hamarosan megtalálta a választ a kérdésére: báránydarabok, húscafatok hozzájuk tapadt gyapjúval hevertek mindenfelé, mintha egy véres mészárlásban farkasok tépték volna szét őket. Theo meglepődött, hogy bírja a gyomra ezt a vérontást, de mindig úgy tekintett a jogászokra, mint a rendőrökre és a nővérekre, akik képesek felülemelkedni a hétköznapi élet zűrzavarán és tragédiáin, és közömbösen viszonyulni ezekhez. Különös diadalérzet vett erőt rajta: egy olyan vonaton utazott, amely majdnem kisiklott, mégsem történt baj. A valószínűségszámítás szerint egyértelműen csökkent az esélye, hogy őt (és így a hozzá közel állókat) vasúti baleset érje.

A mozdonyvezető elképedve állt a mozdony mellett, és Theo megkérdezte tőle, hogy jól van-e, mire a vezető azt felelte: – Csak egyet láttam, és arra gondoltam, hát, valószínűleg nem kell fékeznem miatta, erre… – drámai karmozdulatot tett, mintha egy csapat szétrobbanó juhot próbálna eljátszani – …mindent elborított a fehérség.

Theót annyira magával ragadta ez a kép, hogy ki sem tudta verni a fejéből az utazás hátralévő részében, amely akkor folytatódott, amikor átszállították őket egy másik szerelvényre. Elképzelte, ahogy elmeséli a jelenetet Laurának, és látta maga előtt a lány reakcióját: elborzad, komor módon mégis szórakoztatja. Amikor végre leszállt a vonatról, félúton fogott egy taxit, de aztán kiszállt, és sétált. Ettől még többet fog késni, de Laura örülni fog neki.

Theo egy percre megpihent a járdán, mielőtt nekivágott a meredek első emeleti lépcsőnek a Holroyd, Wyre és Stanton irodája felé. A háziorvosnak igaza volt, Laurának úgyszintén, le kell adnia pár kilót. A bejárati ajtót öntöttvas ütközővel támasztották ki. Theo akárhányszor belépett az épületbe, megcsodálta az irodába nyíló ajtót. Fényes sötétzöldre festették, és a takaros rézkiegészítők – postaláda, kulcslyuk, oroszlánfejes kopogtató – az eredeti tartozékok voltak. Az ajtón lévő réztáblán, amelyet az irodai takarító minden reggel kifényesített, az állt: „Holroyd, Wyre és Stanton – Ügyvédi és Jogtanácsosi Iroda”. Theo nagy levegőt vett, és nekivágott a lépcsőnek.

A recepcióhoz vezető belső ajtó – szokatlan módon – szintén nyitva volt, és amint Theo belépett, nyilvánvalóvá vált, hogy valami borzalmas dolog történt. Jean Stanton titkárnője összekucorodott a padlón, a ruháján hányásfolt éktelenkedett. A recepciós, Moira épp telefonált, afféle hisztérikus nyugalommal diktálta a cég címét. Véres volt a haja és az arca, és Theo azt hitte, megsérült, de amikor odament hozzá, hogy segítsen neki, a nő intett a kezével, és Theo előbb arra gondolt, hogy el akarja hessegetni, aztán rájött, hogy a tanácsterem felé próbálja irányítani.

Ezután Theo újra meg újra összerakta az ezt a pillanatot megelőző eseményeket.

Laura épp befejezte egy földhivatali űrlap fénymásolását, amikor egy férfi lépett a recepcióhoz, egy annyira jellegtelen férfi, hogy utólag a Holroyd, Wyre és Stantonnál senki sem tudott akár közelítőleg használható leírást adni a külsejéről, és csak arra emlékeztek, hogy sárga golfpulóvert viselt.