Luna McNamara

PSZÜKHÉ ÉS ERÓSZ

A mű eredeti címe

Psyche and Eros

Copyright © Luna McNamara 2023

First published in Great Britain in 2023 by Orion Fiction,

an imprint of The Orion Publishing Group Ltd.

All rights reserved.

Hungarian translation © Tóth Bálint Péter

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TÓTH BÁLINT PÉTER

Szerkesztette

KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

ISBN 978 963 452 861 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Édesapámnak és édesanyámnak

Előszó
Erósz

Az ókori görögök három szót használtak a szeretet kifejezésére. A philia arra vonatkozik, amikor két ember kölcsönösen kedveli egymást, és élvezi egymás társaságát. Az agapé a szülők gyermekeik iránt megnyilvánuló vagy két egymáshoz közel álló ember önzetlen szeretete. Az erószt nem kell különösebben megmagyarázni, ez ugyanis az a bizonyos szikra, egy másik személyben való beteljesülés iránti testi vágy.

Az emberek többsége legalább az egyiket megtapasztalja az élete folyamán, ritkán fordul azonban elő, hogy mindhárom egyszerre, mintegy összefonódva jelentkezzen. Erről írt Arisztophanész, amikor az itt bemutatott események után néhány évvel megírta a maga történetét, hogy megvilágítsa a szeretet összetett, hármas természetét. Elképzelése szerint az első emberek egymásnak háttal, két ellentétes irányba néző fejjel, két arccal, valamint négy-négy karral és lábbal születtek, folyamatosan fecsegtek, és kerekek módjára mozogtak. A hatalmát féltő Zeusz végül villámcsapással kettéválasztotta az embereket, akik immár két lábon jártak és egy szájjal beszéltek. A komédiaköltő szerint így keletkezett a szerelem, miután mindenki elkezdte a másik felét keresni a világban.

Amikor először hallottam erről, hangosan felnevettem. Én jelen voltam a világ keletkezésekor, és egyáltalán nem így zajlott. Bármennyire is hangzatos történet, aligha állhatna távolabb az igazságtól, már ami Pszükhét és engem illet. Kár is volna úgy tennünk, mintha első találkozásunkkor egyfajta kozmikus egység két fele lettünk volna – ő halandó emberként, én pedig istenként, ráadásul mindketten ragaszkodtunk az önállóságunkhoz. Nem éreztük, hogy töredékes felek lennénk, hanem önmagunkban alkottunk teljes egységet. Elképzelhető, hogy útjaink sosem keresztezték volna egymást, ha nem történik egy véletlen baleset.

Szerintem fontos leszögezni, hogy nem a sorsnak vagy a végzetnek voltunk kiszolgáltatva, hanem a saját döntéseink következménye az, ami történt. Amikor egymás felé fordultunk, mint virágok a nap felé, nem holmi jóslatot teljesítettünk be, vagy régi mesét elevenítettünk meg, hanem a saját történetünket írtuk.

Első fejezet
Pszükhé

Bármennyire is szokatlanul alakult az életem, egyszerű csecsemőként kezdődött. Ugyanolyan véresen születtem és örömteli fogadtatásban részesültem, mint bárki más, bár tény, hogy az én esetemben ez utóbbiba némi zavarodottság vegyült.

Édesapám és édesanyám a sziklás Mükéné királya és királynéja volt. Amikor anyám, Asztüdameia megtudta, hogy gyermeket vár, apám, Alkaiosz felkerekedett Tirünszből, és a fővárosból a hegyek felé vette az irányt. Kopár völgyeken kelt át, és fészkelő griffmadaraknak otthont adó szirtek árnyékában járt, mígnem elérkezett egy kapuhoz, amelynek felirata azt hirdette: Ismerd meg önmagad! Nem a saját sorsa felől akarta kérdezni a delphoi jósnőt, hanem a még meg sem született gyermekére, vagyis rám volt kíváncsi. Vajon egészséges és erős leszek-e? Mivé válok majd?

Amikor apám belépett az orákulum homályos, földbe vájt vermébe, két dologra lett figyelmes. Az egyik az átható kénköves bűz volt, amelybe egyéb különös illatok is vegyültek. A másik maga a nőszemély volt, aki egy mélység fölé állított, háromlábú rézszéken üldögélt. Az egész testét takaró sárga peploszt viselt, gondosan összefont haját pedig a feje köré tekerve hordta. Ahogy Alkaioszra emelte tekintetét, látszott rajta, hogy időn kívül létezik.

Apám megborzongott. Király lévén megszokta, hogy mások hízelgéssel próbálnak meg kicsikarni tőle holmi szívességet, ez a nőszemély azonban semmit sem akart senkitől.

Miután a jósda szolgálatát ellátó papság egyik tagja a jósnő fülébe súgta a férfi kérdését, hátradőlt, és mélyen beszívta a földben lévő repedésekből feltörő gőzöket. Ezeket állítólag maga Apollón, a jóslás istene küldte, hogy feltárják a jövőt.

Az orákulum megremegett, majd megszólalt egy egészen nem e világi hangon, amely egyáltalán nem illett a törékeny asszonyhoz. Apám nem ismerte fel, milyen nyelven beszél, a papok mégis szorgalmasan írni kezdtek agyagtáblájukra, és máris értelmezték a jósnő szavait. Az istenek ritkán nyilatkoznak meg halandók számára is érthető módon, szerencsére azonban a fehér szakállú papok képesek lefordítani az üzenetüket.

Végül közölték apámmal az orákulum jóslatát: „Gyermeked legyőzi majd azt a rémet, amelytől még az istenek is tartanak.”

Apám repesett az örömtől. Ezek szerint a fia hős lesz! Alkaiosz régóta kesergett, hogy nem részesült apja, Perszeusz hősi tulajdonságaiból, előfordul azonban, hogy az ilyesmi egynemzedéknyi kihagyás után jelentkezik ismét. A görögök Hellász-szerte tisztelni fogják a szörnyeteget legyőző hős fiút.

Milyen kár, hogy nem annak születtem!

Amikor a bába apám kezébe adott, akkor sem lepődött volna meg jobban, ha egy medvebocsot nyújtanak oda neki. Egy lány?! De hiszen az sosem lesz képes leölni egy szörnyeteget, és hírnevet szerezni magának. Az anyjával és a nagynénjeivel fog fonalat fonni az asszonyok lakrészében, mígnem a férje házába költözik, ahol tovább fonogat majd. Gyerekeket szül, vezeti a háztartást, és ha jól végezte a dolgát, teljes ismeretlenségben hal meg.

Apám felmérte a lehetőségeit. Bármikor megtehette volna, hogy kitesz egy elhagyatott helyre, és újra próbálkozik. Az ilyesmi inkább a paraszti családok körében volt megszokott, ahol nehezen tudták jóllakatni az összes megszületett gyermeket, ugyanakkor a királyi udvarban is előfordult. Talán legközelebb az istenek mégis inkább egy fiúval ajándékozzák meg.

Ekkor valami különös történt. Apám a szemembe nézett, és belém szeretett.

Nincs rá jobb kifejezés. Abban a pillanatban úgy érezte, képes volna megostromolni akár az eget is. Nem azért szeretett, aminek születtem, hanem egyszerűen mert megszülettem, és az övé voltam, parányi ujjacskáimmal és tökéletes lábujjaimmal. Bárcsak azt mondhatnám, így szokta fogadni egy édesapa a leányát, tapasztalatból tudom azonban, hogy ez nem így van.

Alkaiosz elhatározta, hogy herceghez méltó neveltetésben részesülök. Tisztában volt vele, hogy lesznek majd, akik értetlenül fogadják a döntését, köztük a fivérei és a hű emberei, mégis kegyes elhatározásnak tartotta, és ragaszkodott hozzá. Zeusz lánya, Artemisz, a hold és a vadállatok istennője, erős íjat kapott örökségül, és valamennyi görög városban tisztelték. Ha az orákulum azt jövendölte, Alkaiosz leszármazottja legyőzi azt a rémet, amelytől még az istenek is tartanak, úgy is lesz.

Ahogy apám apró, ráncos arcomat tanulmányozta, ráébredt, hogy jobban szeret, mint az isteneket, a feleségét, az alattvalóit vagy akár a saját lelkét. Ezért adta a Pszükhé nevet, ami azt jelenti, lélek.

Amennyire meg tudom ítélni, édesanyám irántam való szeretete egy pillanatra sem ingott meg attól kezdve, hogy először megmozdultam a méhében. Az első és egyetlen gyermeke voltam, amolyan későn pottyant kisbaba. Olyannyira nem akartam megfoganni, hogy édesapám tanácsadói azt javasolták, szerezzen magának másik feleséget vagy legalább egy ágyast, ő azonban sokkal jobban tisztelte ennél édesanyámat.

Asztüdameia különös asszony volt. A távoli Árkádiában nőtt fel, ahol farkaskirályok uralkodtak az erdőségeken, és az enyémhez hasonló neveltetésben részesült volna, ha fiatalon nem támadja meg egy szörnyű betegség. A várandóssága igencsak megviselte, így aztán az idő java részében a gyéren megvilágított női lakrészben feküdt, és udvarhölgyei társaságában gyapjút font. Vasakarata ellenére édesanyám törékeny volt, akár egy liliomszál, és amint eszmélni kezdtem, rájöttem, hogy helyette is elég erősnek kell majd lennem.

A gondozásomat szinte teljes egészében a szoptatós dajkám, egy Maia nevű thesszáliai szolga látta el. Akkora és olyan puha volt, mint egy fekhely, és a legcsekélyebb ösztönzésre féktelen nevetés tört ki belőle. Egyszerű énekeket és mondókákat tanított nekem, és első tétova lépteimnek is ő volt a tanúja. Esténként Maia odavitt anyámhoz, aki a homlokomra fektette hűvös kezét, és megcsókolt. Így telt életem első néhány éve a viasz- és tejszagú női lakrészben.

Ötéves koromban mindez megváltozott.

– Édesapád látni szeretne, kis Pszükhé – közölte velem egy nap Maia komoly ábrázattal.

Alkaiosz a női lakrészhez vezető folyosón várakozott. Olyan magas volt, mint az istenszobrok, és azon a bizonyos napon harci páncélt viselt, az arcán pedig komolyság tükröződött. Bőrének rezes árnyalatát félig etióp édesanyjától, Andromédától örökölte, amiből aztán nekem is jutott; bárki megmondhatta volna, hogy apa és lánya vagyunk, olyannyira hasonlítottunk. Szívesen megsimogattam volna borostás ábrázatát, mint máskor, ünnepélyessége láttán azonban némán eredtem a nyomába. Kicsi lábamat szaporán kellett szednem, hogy lépést tudjak vele tartani.

Apám a palota egyik kisebb helyiségébe vezetett, amelyet a szolgák a hős szobájának hívtak. Az egyik falon függő kardot és pajzsot leszámítva teljesen csupasz volt, és mindössze egy oltár állt benne, amelyen tömjénáldozattal adóztak a hérosz lelkének. A smaragdzöldre és vörösre festett bronzpajzsról néhol lekopott a borítás – akkori elképzelésem szerint – egy szörnyeteg karmainak vagy a barbárok kardcsapásainak következtében. A közepén az általam valaha látott legrémisztőbb kép nézett vissza rám – egy vicsorgó női fej, körülötte harapásra nyitott szájú kígyókkal. Azt hittem, az alak menten leugrik a falról, és a torkomra kulcsolja a kezét. Szívem szerint elfutottam volna, mégis megvetettem a lábam, és nem mozdultam.

– Ezek Perszeusz nagyapádé voltak – magyarázta édesapám. Azzal leemelte a bronzpajzsot, és ünnepélyesen odanyújtotta. A súlyától a karom lehanyatlott, a pajzs a padlónak koccant, mire felszisszentem. Olyan nehéz volt, hogy egész testemet megfeszítve bírtam csak valahogy felemelni.

– Végül a mükénéi uralkodócsaládból származó Andromédát vette feleségül, és így született Alkaiosz – folytatta, majd némán elmosolyodott, mint aki értékes kincset hordoz magában. – Alkaiosz pedig Pszükhét nemzette.

A nevem hallatán büszkeség töltött el, és hirtelen a pajzsot is könnyebbnek éreztem. Héroszok és istenek gyermeke voltam. Kicsit megigazítottam a pajzsot, hogy kényelmesebb legyen a fogása, miközben édesapám gyengéd mosolyának a fényében fürödtem.

– Te azonban még nagyapádnál is nagyobb hős leszel – közölte. – A delphoi jósnő egy szóval sem említette Perszeuszt, a te sorsodat azonban megjövendölte. A valaha élt legnagyobb hérosz leszel.

Másnap kezdetét vette a kiképzésem. Édesapám csináltatott nekem egy gyermekméretű íjat, azután türelmesen megtanította, hogyan kell kihúzni. Vadászni is magával vitt, és maga elé ültetett a nyeregbe, hogy lássam, hogyan cserkésszük be a zsákmányt. A palotabeliek értetlenkedve nézték mindezt, és nem tudták mire vélni, hogy egy lány fiúk neveltetésében részesül, végül azonban megszokták ezt a furcsaságot. Apám megtanított dárdát hajítani és kardot forgatni, idővel pedig egyre ügyesebb lettem.

Immár csak esténként tértem be a női lakrészbe, ahol aztán Maia rosszallóan cöcögve fogadott koszos ruhám láttán, édesanyám pedig kikérdezett, mi újat tanultam aznap. Ahogy lelkesen mesélni kezdtem neki, a nyelvem összegabalyodott, mint a kisgyerekeknél szokás, mígnem Maia felnyalábolt, hogy lefürdessen, és tiszta ruhába öltöztessen.

A nyári hónapokat apám oldalán töltöttem a gyakorlótéren vagy a vadászatokon, télen azonban a palotában élő többi gyerekkel együtt a vak költő lábánál üldögélve hallgattam az istenekről és a hősökről szóló különféle történeteket. Miután a férfi fiatal korában elveszítette a látását, a pajzs és a kard helyett a lant használatát tanulta meg. Nem sokáig maradt egy helyen, kedve szerint járta a vidéket, és a dalaival fizetett, ha ételt és szállást kapott. A tirünszi palota fáklyafényben úszó nagytermében valósággal életre keltette a héroszokról és az istenekről szóló történeteket, miközben odakint egyre csak esett az eső.

Hogyan is tudnám megmagyarázni az emberek és az istenek közötti kapcsolatot? Az istenek ugyanolyan valóságosak voltak, mint egy kupa vagy asztal, a legelemibb késztetést leszámítva azonban semmiféle szeretetkapcsolat nem létezett közöttünk. Előfordult, hogy valamelyik isten gyermeket nemzett egy halandó nőnek, vagy áldásában részesítette egyik kedvenc utódát, képesek voltak azonban bárkit rászedni vagy akár meg is ölni, csak mert nehezteltek az illetőre. Nem lehetett megbízni az istenekben, mégis tisztelni kellett őket.

A költő éppen a világ keletkezéséről dalolt: Khaoszról és a halhatatlan istenek születéséről, kezdve Gaiával, a földistennővel és Uranosszal, az éggel. Unalmamban inkább az egyik kezemen lévő heget vakargattam. Nem foglalkoztattak különösebben az istenek, kivéve Artemisz, Zeusz lánya, a vadászat és a hold istennője. A nap testvére, aki fürgén szaladt a hegyoldalon, mint én is.

A héroszokról szóló történeteket sokkal jobban élveztem. A halhatatlan isteneknek semmi veszítenivalójuk nem volt a különféle kalandjaikkal, a hősök azonban mindent kockára tettek a halhatatlan dicsőség reményében. A saját halandóságukból adódó fogyatékosságaikat leküzdve követendő példát mutattak mindenkinek. Az emberek is istenné válhattak, amennyiben tetteikkel méltónak bizonyultak rá.

Amint a vak költő Bellerophónról kezdett mesélni, aki egyszer Tirünszben is megfordult, nyomban felültem. A férfit bízták meg, hogy végezzen a rettegett Khimairával, az oroszlánfejű, kecsketestű és kígyófarkú, tűzokádó szörnnyel, Bellerophón azonban cselhez folyamodott: az általa kilőtt nyíl ólomhegye megolvadt a bestia szájában, amitől megfulladt. Megjegyeztem ezt a módszert, hátha egy nap szükségem lesz rá, hogy magam is hőssé váljak. Vágytam az ezzel járó dicsőségre, hogy nemzedékek elevenítsék fel hőstetteimet tábortüzek köré gyűlve.

Milyen gyerekes elképzeléseim voltak akkoriban a hősiességről! Alig tapasztaltam még valamit a világból, és biztosra vettem, hogy elég leölni néhány szörnyeteget, és máris hős válik belőlem. Semmit sem tudtam a háborúról, a halálról és a szerelemről.

– Egy nap majd rólam is énekelni fognak – közöltem a többi gyerekkel, akik fontoskodó képpel meredtek rám. – Én leszek az összes hős közül a legnagyobb – tettem hozzá. – Egyébként ezt meg is jósolták.

A szeplős Dexiosz, a lovászmester fia gúnyos mosolyra húzta a száját. Azóta, hogy hatéves koromban ledobott egy ló, sosem vett komolyan.

– Te nem is lehetsz hős – felelte. – Hiszen lány vagy.

Azzal sípcsonton rúgtam, ő pedig sírva szaladt az anyjához.

Idővel elérkezett az a pont, amikor édesapám már nem tudott többet tanítani. Alkaiosz király volt, nem hérosz, bármennyire is vágyott volna az lenni. Ideje volt tanítót fogadni, a kérdés csak az volt, kit. Kheirón lett volna az egyértelmű választás, apám azonban nem akarta egy kentaurra bízni a kilencéves lánya nevelését. A pusztán élő vad amazonok egyike megfelelt volna, csakhogy gyakran fogságban végezték, továbbá azért sem lehetett felfogadni őket, mert egyetlen bevett fizetőeszközt sem ismertek el.

Végül édesanyámnak jutott eszébe a legalkalmasabbnak tűnő jelölt. Másnap levelet is írtak neki.

Néhány hónappal később megérkezett a város kapui elé Atalanté.

Egyedül jött, mindenféle kíséret vagy harsonaszó nélkül, pedig közeledtének híre futótűzként terjedt. Ahogy átlovagolt az oroszlános kapu alatt, rá sem nézett a kőből faragott vadállatokra; mivel nem egy élőt leterített már, ezek egyáltalán nem nyűgözték le. Vadászokra jellemző poros tunikát és nadrágot hordott, és egy pej kanca hátán ült, amely bárkinek utánakapott, ha túl közel merészkedett hozzá. Inas teste úgy nézett ki, mint egy köteg uszadék fa, vagy mint egy nimfa az erdők mélyéről, a szélcserzett arcán húzódó barázdák és a hajába vegyülő őszes fürtök azonban jelezték, hogy egyszerű halandó. Atalanté, a hős.

A vak költő által előadott történetek közül a róla szólókat kedveltem a leginkább.

Iaszón oldalán küzdött az aranygyapjú visszaszerzéséért, valamint elsőként sebesítette meg a rettenetes kalüdóni vadkant. Amikor eladósorba került, elutasította, hogy mint valami marha vagy birka bárkinek is a tulajdona legyen, és kikötötte, hogy csak ahhoz hajlandó feleségül menni, aki gyorsabbnak bizonyul nála futásban. Hosszú időbe telt, mire akadt valaki, aki legyőzte.

Édesapám nem vitt ki a rétre vagy az erdőbe aznap, amikor Atalanté megérkezett Mükénébe. Ehelyett Maia és a többi szolgálólány egész délelőtt úgy sikált és mosdatott, mint valami áldozati bárányt. Csak azért türtőztettem magam, hogy hallhassam, miről pletykálnak.

– Szerinted ő az? – kérdezte a lány, aki a forró vizet hozta, az ajtófélfának dőlve.

– Biztosan ő az. Összetéveszthetetlen – felelte Maia, miközben a hátamat és a hónaljamat csutakolta. – Egyetlen nőszemély akad egész Hellászban, aki így képes lovagolni.

Dexiosz később elmesélte, hogy ő fogta meg Atalanté lovának a gyeplőjét, miután mindkét bátyját legyűrte, hogy övé lehessen a megtiszteltetés.

– Igaz, hogy egy medve nevelt? – kérdezte a nőtől hebegve.

Atalanté felé fordította csillogó tekintetét, és megvető arckifejezéssel válaszolt:

– Miért nem kérdezed meg a medvét?

A fiú inkább futva elvezette a lovat, miközben az megpróbált sárga fogaival kiharapni egy csomót a hajából.

A palota legtágasabb udvarán találkoztam Atalantéval édesapám és édesanyám jelenlétében. Maia hófehér khitónt erőszakolt rám, amitől úgy néztem ki, mint egy templomszolga, holott semmi értelmét nem láttam; egy hőst aligha nyűgöz le a csinos ruha.

Atalanté olyan könnyed léptekkel vonult be, mint egy kecses mozgású hegyi macska.

– Üdvözlünk Mükénében! – köszöntötte apám, és mélyen meghajolt. A másik nem viszonozta a gesztust. Arcátlansága pillanatnyi bosszúságot okozott; még ha hős is volt, semmi szükség nem volt rá, hogy illetlenül viselkedjen édesapámmal.

– Nincs semmi, amiért feladnám az erdei létet, és egy városba költöznék – szólalt meg távolságtartóan. – Olvastam azonban a leveled, és tiszteletben tartom az orákulum jóslatát. Sosem volt korábban tanítványom, de talán épp itt az ideje. Ő volna az?

– A nevem Pszükhé – vágtam közbe bosszúsan, amiért úgy beszél rólam, mint egy kutyáról vagy lóról.

– Ám legyen. Látom, fiatal vagy – mondta Atalanté leguggolva, hogy egy magasságba kerüljön velem. – Jó fiatalon kezdeni. A fiam sokkal idősebb volt, amikor tanítani kezdtem. Tudsz már lovagolni?

– Igen – válaszoltam.

– Ki tudsz húzni egy íjat?

– Igen.

– Elfogadsz tanítódnak?

Ezúttal hosszabban hallgattam. Bármennyire is fiatal voltam, tudtam, ez mivel jár. Tisztában voltam vele, hogy ez a nőszemély úgy fogja alakítani a sorsomat, ahogy csak apám és anyám lenne rá képes. Talán még jobban is, mivel ők csupán életet adtak nekem, Atalanté azonban segít majd megérteni azt.

Megtagadhattam volna, és visszavonulhattam volna a női lakrészbe, hogy csendben éldegéljek. Csakhogy azzá akartam válni, ami Atalanté volt: egy hős, akit mások tisztelnek. Íme, itt állt az illető, akivel beteljesíthetem a végzetem.

Így aztán viharfelhőszürke szemébe néztem, és így szóltam:

– Igen.

– Akkor holnap kezdünk – közölte Atalanté, majd először azóta, hogy megérkezett a városunkba, elmosolyodott.

Másnap reggel Atalanté mélyen bevitt az erdőbe, ami jókora izgalommal és némi félelemmel töltött el. Korábban mindössze édesapámmal és a kíséretét alkotó lármás férfiakkal együtt jártam a rengetegben, ezúttal azonban egyedül voltam, leszámítva ezt a közel vadidegent. Az erdő egy olyan különleges hely, ahol bármi megtörténhet; kentaurokkal vagy fürdőző nimfákkal, sőt akár valamelyik istennel találkozhatott benne az ember. Aznap azonban – legnagyobb elkeseredésemre – egyetlen kentaur vagy nimfa sem mutatkozott, és hamar unatkozni kezdtem.

Így aztán elkezdtem kérdezgetni Atalantét.

– Tényleg Iaszónnal hajóztál?

– Igen – felelte a tanítóm anélkül, hogy felém fordult volna. Közben egyáltalán nem lassított.

– Láttad az aranygyapjút? Hogyan nézett ki?

– Aranyszínű volt, és gyapjas.

Nem véletlenül tartogattam a következő kérdést utolsónak:

– Igaz, hogy te ölted meg a kalüdóni vadkant?

Atalanté egy pillanatra mérsékelte a sebességét, de aztán ismét felgyorsított.

– Igen, Meleagrosszal közösen. Most pedig elég az ostoba kérdésekből!

Ekkor egy kidőlt fára telepedett, majd megpaskolta a rönköt maga mellett.

– Gyere! Eljött az első leckéd ideje. Mondd el, mit hallasz!

Ezen igencsak megrökönyödtem. Arra számítottam, hogy vadállatokra vadászunk majd, és megismerkedem a vadonnal, nem pedig arra, hogy egy mohás tuskón ücsörgök és fülelek. Ezt bárhol lehetett csinálni. Mivel azonban tanulni akartam, szorosan becsuktam a szemem. Semmit sem hallottam, és ezt közöltem is Atalantéval.

– Tévedsz! – csattant fel a tanítóm olyan hangosan, hogy néhány közeli madárka felröppent. – Ha valóban szörnyetegre akarsz vadászni, mindig figyelned kell, mi van körülötted. Ha tényleg füleltél volna, tudnád, hogy a szél északkeleti irányból fúj, vagyis bármi, ami tőled délre vagy nyugatra található, megérzi a szagod. A madarak csicsergését is hallhattad volna, amiből tudhatnád, hogy biztonságban érzik magukat. Vedd észre, ha elnémulnak a madarak! Ez azt jelzi, hogy valamitől megijedtek, és az a bizonyos valami rád leselkedik.

Ezen elgondolkoztam.

– Nem hallom se nimfák, se kentaurok, se oroszlánok közeledtét – mondtam végül.

– Ez is valami – fújtatott Atalanté. – Lehet, hogy a végén még tényleg hős leszel.

Hamar rájöttem, hogy mindaz, amit édesapám művelt, csupán gyerekjáték volt, amit viszont Atalanté oldalán megtapasztaltam, komoly munka. Eleinte egyáltalán nem élveztem. Bármennyire is tehetségesnek születtem, mégis csak egy elkényeztetett királyi sarj voltam, aki nincs hozzászokva az erőfeszítéshez. Bár jóleső érzés töltött el, valahányszor a nyilam célba talált, egyáltalán nem örültem, hogy megmondják, hová célozzak.

Reggeltől estig zajlott a kiképzés íjjal, dárdával és karddal. Atalanté könyörtelen tanító volt, és nem kevés ütésben részesültem, amikor éppen nem sikerült kitérnem a csapásai elől. Kezdetben igencsak utáltam, mint ahogy szerintem ő is utált engem a makacsságomért. Sokkal rosszabbul is alakulhatott volna a kapcsolatunk, ha nem bukik felszínre a feszültség egy nap, amikor a mükénéi földeket a fagyos téli eső áztatta. Semmi értelme nem lett volna tönkretenni a jófajta bronzvértet, ezért Atalanté inkább elküldött, hogy többször is fussam körbe Tirünsz falait, ezáltal fejlesztve az állóképességemet.

Nyomorultul éreztem magam. Csupasz lábam minden egyes lépéssel elsüllyedt a sárban, a hideg eső pedig az alsóruhámat is átitatta. Az erőlködés ellenére vadul vacogtam, és csupán az engem felügyelő Atalanté iránt érzett izzó haragom tartott melegen. Úgy állt keresztbe font karral, megvető ábrázattal, mint a halhatatlan isteneket ábrázoló szobrok.

Egyszer már megkerültem a várfalat. Amikor másodszor is a magányosan ácsorgó alak közelébe értem, megálltam, és a szemébe néztem.

– Nem csinálom tovább – jelentettem ki. Ahogy a lábammal toppantottam, mélyen a sárba süppedt. Kihúztam, mire jókora cuppanás hallatszott, amitől a dacosnak szánt közlésem némiképp veszített súlyából. – Be akarok menni.

Atalanté tekintete elkomorult. Néhány másodpercig csupán a zihálásom és az eső csapkodása hallatszott. A nő, aki nem egy szörnyet és ellenséges harcost leterített már, lassan megindult felém. Vékony, fürge mozgású alakja olyan volt az esőfüggönyben, mint egy kés.

Összeszedtem minden bátorságomat. Atalanté úgy meredt rám, mint a farkas szokta méregetni az áldozatát, csakhogy eszem ágában sem volt eljátszani a nyúl szerepét. Vajon meg fog ütni? Attól nem féltem. Többtucatszor eltalálta már a karomat és a felsőtestemet, amikor fakarddal vívtunk egymás ellen. Egyenes derékkal álltam és vártam.

Atalanté immár közvetlenül előttem állt.

– A szörnyetegek, amelyekre vadászni tervezel, nem lesznek veled kíméletesek, mint ahogy én sem – mondta tagoltan. Sötét haja az esőtől a fejére simult. – Szerinted a vadállatok szoktak szünetet tartani, amikor éppen esik? Ostobaság! Ez a legalkalmasabb idő bizonyos állatok, így például a vadmacskák és a medvék elejtésére, mivel nem érzik meg a szagodat. Az első oroszlánommal is egy hasonló napon végeztem.

Elszántságom helyébe érdeklődés lépett.

– Tényleg?

A létező leghalványabb mosoly villant fel az arcán.

– Igen. Ha futsz még egy kört, egy adag meleg tej kíséretében elmesélem neked, hogyan történt. Nem azért álldogálok ebben a szörnyű időben, mert élvezem.

Ettől jobb kedvre derültem. Atalanté általában megtartotta magának a történeteit, néhányat azonban már sikerült valahogy kiszednem belőle, és a többire is kíváncsi lettem volna. Annak ellenére, hogy nem olyan ékesszólón beszélt, mint a vak költő, sokkal jobban szerettem az ő elbeszéléseit, mert igazak voltak.

Egyetlen panaszszó nélkül lefutottam a távot.

Második fejezet
Erósz

Az én történetem még azelőtt kezdődik, hogy lettek volna egyáltalán történetek. Amikor nem volt más, csupán a föld és a végtelenbe nyúló égbolt. Még a tenger sem létezett.

Akkoriban nem egész egytucatnyian voltunk, a mélységes mély Khaoszból, vagyis a semmiből származó első istenek. Az újonnan létrejött világot borító frissen sarjadt fű csiklandozta a talpamat. Ahogy lenéztem, a jobb kezemben mutatós íjat láttam, a derekamon pedig egy aranytollú nyílvesszőkkel teli tegez lógott. Mindezek elválaszthatatlanul hozzám tartoztak, olyannyira, akár az ujjaim és a lábujjaim. Ahogy a hüvelykujjammal megérintettem az ideget, éreztem a benne feszülő erő finom rezdülését.

Kinyújtottam a karomat, éreztem a bőröm alatt hullámzó izmokat, és életemben először levegőt vettem. Vastag tollú szárnyak magasodtak a vállam fölé, megcirógatva Uranosz hasát. Élvezettel túrtam a földbe a lábammal.

A világ egyszerű vonalvezetésű volt, dísztelenül és üresen várta, mi következik. Nem léteztek még nimfák, hogy erdőkkel borítsák a földet, mint ahogy virágillatot sem hozott a szél. Nem sok mindent láttam – mindössze néhány követ és fűcsomót.

– Mi ez a hely? – szólaltam meg.

– Úgy tudom, földnek hívják – felelte egy hang. – Üdvözöllek! A nevem Gaia.

Talpam alatt megremegett a föld. Valami végtelen valóság figyelmét éreztem magamon, amely szélesebb volt, mint a távoli hegyekig nyúló síkság, mégsem féltem. Édes-pajkos nevetés hangja ütötte meg a fülemet.

– Gaia – ismételtem meg, számban ízlelgetve a nevet.

Éreztem, hogy rám szegeződik egy vidáman hunyorgó szempár. Halvány körvonalak sejlettek fel előttem – egy büszke orr, telt ajkak, a sziklákból csordogáló patakokhoz hasonlatos haj.

– Szép hely, még ha meglehetősen üres is – folytatta Gaia, aki felfigyelt valamire. – Bár úgy tűnik, te nem leszel egyedül. Valaki közeledik.

Ahogy a végtelen jelenlét elhalványult, megtántorodtam a hiányától. Felnéztem, és valóban egy közeledő alakot láttam. A földben rejtező Gaiával ellentétben hozzám hasonlóan nézett ki. Öt ujjban végződő keze volt, két lábán pedig fürgén haladt. Tökéletes hasonmásom volt, csak éppen női alakban – aranyhaj, bronzárnyalatú bőr és zöld szem, amely azonban álnokul fénylett, mint egy kígyóé.

Erisz volt, a viszály, a veszekedés és a rombolás istennője. Bár az ikertestvérem volt, semmivel sem szerettem jobban, mint egyik kéz a másikat.

– Ezek szerint itt vagy – szólalt meg a közelembe érve. – Már mindenhol kerestelek. Sok a dolgunk, fivérem. Induljunk!

Körbehordoztam tekintetemet a kialakulófélben lévő tájon. A látóhatáron érdes szirtek magasodtak, az égbolton pedig feltűntek az első halvány felhők. A világ még üres volt, de tudtam, hogy nem sokáig. Eszembe jutottak Gaia szavai: „Szép hely, még ha meglehetősen üres is.”

Máris éreztem egy kibontakozni készülő jövendő irdatlan súlyát.

– Nem hiszem, hogy veled tartok – közöltem Erisszel, aki úgy bámult rám, mintha azt mondtam volna, felfalom Uranosz kék egét. A nézetkülönbség újdonságnak számított, és ingerültnek tűnt, hogy nem neki jutott először eszébe.

– Mi istenek vagyunk. Teremtünk és pusztítunk – válaszolta. – Ez a feladatunk.

– Ha istenek vagyunk, azt csinálunk, amit akarunk – feleltem.

Azzal, hogy szavaimat tettel is alátámasszam, egy langyos sziklára feküdtem, és becsuktam a szemem. Nem sokkal később hallottam, ahogy Erisz bosszúsan fújtatva magamra hagy.

Nem tudom, meddig aludtam. Az isteneknek nincs szükségük alvásra, mégis felettébb élvezetes, márpedig a gyönyört bizony nem vetjük meg. Az arcomat cirógató és a hajamat felborzoló szél ébresztett. Ahogy kinyitottam a szemem, egy szögletes arcból rám tekintő, az ég kékjével vetekedő szempárral találtam magam szemben.

– Meddig fekszel még itt? – szegezte nekem a kérdést a jövevény.

Zephürosz volt, a négy szélnek parancsoló fivérek egyike.

– Ameddig jólesik – válaszoltam. Tiszta tekintetében a saját tükörképemet láttam: aranyfürtök, napbarnított bőr és a lábam alatti fűhöz hasonlatos szem. Meglehetősen vonzónak találtam magamat.

Máris kissé érdektelenül bólintott. Idővel rájöttem, hogy Zephürosz ugyanolyan állhatatlan, mint a szél, amelyért felel. A tekintete az íjamra és a nyílvesszőkre tévedt.

– Azok mire valók? – érdeklődött.

Végre felültem, és kinyúltam, hogy kézbe vegyem.

– Van kedved együtt kideríteni? – kérdeztem vissza elvigyorodva.

Azzal kihúztam a tegezből egy vesszőt. A fája szinte tökéletesen sima volt, a hegye pedig bronzból készült. Sejtettem, hogy röptetni való, mégis makacsul mozdulatlan maradt. Szemügyre vettem az íjat. A kettő mintha egymásért kiáltott volna, mint két összeillő, egyesülni vágyó elem, így aztán a feszes ideghez illesztettem a vessző végét.

Akkor kikezdhetetlen bizonyossággal felismertem az íj rendeltetését. Az általa okozott seb képes összekötni két különálló dolgot, és olyan fegyver, amely gyógyítani tud. Felidéztem Gaia megjegyzését, és nyomban tudtam, mit kell tennem.

A bronzhegyű nyílvesszővel megcéloztam az ég istene, Uranosz kéklő hasát. Az így keletkezett kellemes feszültséget csak úgy tudtam feloldani, ha elengedem a húrt. Ahogy legördítettem róla az ujjamat, a vessző elszállt. Zephürosz elégedetten duruzsolt, és enyhe szellőt támasztott, hogy célba repítse a kilőtt nyilat.

A szél kellően erős volt, és pontosan céloztam. Uranosz tekintete Gaiára esett, és azzal a világba lépett a szerelem.

Mármint a szeretet egyik fajtája. Lehet, hogy a görögök három szót is használnak rá, az istenek azonban csak egyet ismernek.

Én voltam a vágy istene, és hamar rájöttem, ez mit is jelent. A szándékomat hordozó nyílvesszők bárkiben vágyat ébresztettek, amiről először azt hittem, jó.

Gaia örült Uranosz közeledésének, és végül a férjévé fogadta. Nászukból származtak a tenger, az emlékezés és az idő istenei, boldogságuk pedig átjárta a világot.

Szabadon lődöztem a nyilaimat, és időnként magam is ittam a vágyakozás forrásából, hogy aztán valamelyik nimfával vagy szatírral háljak. Arra gondosan ügyeltem, nehogy megsebezzem magamat valamelyik nyílvesszővel, mivel nem akartam túlságosan szerelembe esni. A szeretkezés élvezetes volt, mint nyáron fára mászni, anélkül azonban, hogy az ember elérné a csúcsot. Úgy tekintettem erre, mint amit adni tudok a világnak; olyan élvezet, amelyet szívesen fogadnak.

Akkor még nem tudtam, milyen kegyetlen is tud lenni a szerelem.

Végignéztem, ahogy Uranosz és Gaia szerelme megkeseredik. Előbbi megtiltotta a másiknak, hogy további gyerekeket szüljön, mert attól tartott, egyikük hatalmasabb lesz nála. Amikor Gaia nem engedelmeskedett, Uranosz ellene fordult. A fiuk, Kronosz anyja védelmére kelt, és sikerült megdöntenie apja hatalmát. Végül arra vetemedett, hogy levágta Uranosz falloszát, és a tengerbe hajította.

Azt mondta, az anyját ért sértést torolta meg ezzel, a földistennő azonban visszataszítónak találta tettét. A férje szívtelensége és a fia kegyetlensége következtében visszavonult a világból, és végtelen álomba zuhant. Földdé lett, és immár nem volt semmi más; csupán föld, és nem önmaga.

A senki által sem felügyelt tevékenységem eredményeként valami új és szörnyű jelent meg a világban. Akkor döbbentem rá, hogy a vágy szenvedést is képes okozni, nem csak örömöt. A nyilam által megsebzett szív akár el is fertőződhet, ami aztán az egész testet felemészti. Bár az is lehet, hogy a szerelem kezdettől fogva a romlást hordozta magában.

Ezt követően kivonultam az istenek életéből. Viszolyogtam a szerelemsújtott istenektől, akik követni próbáltak, és számomra érthetetlen odaadással rebegték a nevem. Érezték rajtam a vágy illatát, tudva, mekkora hatalommal bírok, ami úgy vonzotta őket, mint vér a cápákat. Tisztában voltam vele azonban, milyen gyorsan képes a vonzalom gyűlöletté változni, mint ahogy azzal is, hogy csupán meg akarnak hódítani. Mivel egyáltalán nem akartam ebben részt venni, inkább hátat fordítottam nekik.

Egyedül Zephürosz maradt a barátom, aki nevetgélve fogadta visszahúzódásomat.

– Jó lesz majd időnként meglátogatni, és távol kerülni ezektől az alakoktól – mondta, amikor elárultam neki a tervemet.

Az istenek első lakhelyéül szolgáló Othrisz-hegytől messze találtam is egy tengerre néző büszke ormot. Elhagyatott és kopár volt; egyedül az éles szikláknak csapódó hullámok morajlása hallatszott. Szomszédaim csupán a sziklafalon fészkelő tengeri madarak voltak, akik velem mit sem törődve tették a dolgukat. Szűkös egyhangúságban éltem a világ végén, ahol semmi zöld nem nőtt. Azt sem lehetett tudni, a világ születése vagy elmúlása zajlik éppen.

Nekem tökéletesen megfelelt. Átvágtam a kavicsos parton, és kezemmel megérintettem a napszítta köveket, amelyeket olyan melegnek éreztem a tenyeremmel, mintha elevenek lennének. Behunytam a szemem, és szólítottam Gaiát, a testvéremet és a legrégibb barátomat.

Bár nem volt magánál, mégis válaszra méltatott. Ahogy a sziklafal teteje felől egymáson elmozduló kövek hangját hallottam, feltekintettem, és láttam, hogy a föld alapjai átrendeződnek. Ugyanolyan könnyedén, mint ahogy bármelyik halandó asszony megigazítja a haját, Gaia tágas otthont vájt nekem a sziklába, ahová a partról vezető, kőbe vésett, mutatós lépcsősor vezetett. A sziklapárkányokon élénk, édes illatot árasztó virágok tömkelege fogadott.

Gaia igazán bőkezű volt hozzám. Tudtam, hogy mindent az ízlésemnek megfelelőnek fogok találni. Terített asztal fog várni, amikor csak akarom, mint ahogy kiürült kupám is nyomban újratelik isteni ambróziával. Ruhám tisztán és gondosan megjavítva fogad majd, mintha maguktól mosódnának ki belőle a foltok. Ezen a Gaia által nekem teremtett helyen a valóság az akaratom szerint alakítja önmagát. Ilyen áldásban részesítette a földistennő azokat, akiket kedvelt.

Elhatároztam, hogy különféle szépséges holmival fogom berendezni az otthonomat – színes üvegekkel és pazar ékszerekkel –, sőt lehet, hogy néhány állatkát is szerzek. Mindig is tetszettek a pávák és a macskák. Az öröm házává akartam tenni a helyet.

– Köszönöm – súgtam, majd kitártam aranyló szárnyamat, és felröppentem új lakhelyembe.

Mint kiderült, még egy ilyen elhagyatott helyen sem számíthattam magányra. Folyamatosan érkeztek az üzenetek a többi istentől, amelyek egy részében azt szerették volna, ha ismét bevetném a nyílvesszőimet, más részében azonban sokkal meghittebb szívességeket kértek tőlem. Az előbbiek közül néhányat teljesítettem, feltéve, hogy kedvező ajánlatot kaptam, utóbbiakat azonban mind elutasítottam. Sosem felejtettem el, mi történt Uranosszal és Gaiával, és nem akartam megkockáztatni egy idővel megromló szerelmi kapcsolatot.

Egy nap felkeresett Erisz, az ikertestvérem. A függőkertben találtam rá. Sokat sejtetően végighúzta a kezét az egyik oszlopon, miközben pillogva rám emelte a tekintetét. Feltűnt, hogy áttetsző anyagból készült ruhát visel, amely semmit sem takar alakjából, szőke haját pedig bonyolult fonatba rendezte, ami bárki másnak kifejezetten jól állt volna.

Mégis mit keresett itt? Általában jobban élvezte a többi isten társaságát, ahol kamatoztatni tudta a tehetségét. Erisz úgy árasztotta magából a mérgét, mint ahogy a pitypang szórja szerteszét a magjait, rossz szándékú pletykával mételyezve az arra kíváncsi füleket.

– Tudod, kedves testvérem – szólalt meg olyan hangon, amelyet bizonyára fülledtnek szánt, az én fülemet azonban kifejezetten bántotta –, az istenek már számtalan gyermeket nemzettek maguk között, hogy benépesítsék a földet, te azonban egyet sem. Szívesen segítenék neked.

Bármennyire is a testvérem volt, amiről beszélt, egyáltalán nem volt szokatlan az istenek körében. Igazság szerint tökéletesen kiegészítettük egymást. Mint ahogy Gaia és Uranosz is, egymás ellentétei voltunk, mint a föld az égnek: vágy és viszály. Mégsem hagyott nyugodni a gondolat, hogy ha egyesülnék Erisszel, kioltanánk egymás erejét, vagy netán valami sokkal rosszabbat hoznánk létre.

Feltűnt, hogy ennek kockázata egyáltalán nem zavarja őt.

– Kedves húgom – feleltem gyengéden –, előbb döfném a saját szemembe az egyik nyílvesszőmet, mint hogy veled háljak.

A dühtől Erisz egészen elsápadt. Ezután több ezer évig nem láttam újra.

Végül kitört egy második viszály az istenek között. Kronosz elkezdte felfalni a gyermekeit, hogy elejét vegye egy újabb lázadásnak, az egyikük azonban megszökött.

Kronosznak ez az elfeledett gyermeke egy nap megjelent nálam. Ő volt Mennydörgő Zeusz, aki akkor még csupán jelentéktelen istenségnek számított. Berontott a hajlékomba, és a méretes tölgyfa asztalhoz telepedett, ahol töltött magának az ambróziámból, és hangosan szürcsölve magába döntötte.

– Szükségem van a segítségedre – közölte, miközben az ibolyaszínű lé hosszú, fehér szakállába csorgott. Annak ellenére, hogy több száz évvel fiatalabb volt nálam, úgy nézett ki, mint egy zord, őszülő öregember. Az istenek olyan alakot szoktak ölteni, ami a leginkább illik hozzájuk.

– Apám, Kronosz, álnok, és muszáj elpusztítani – tette hozzá.

Hangosan felnevettem.

– Egyszer Kronosz is valami hasonlót mondott nekem a saját apjáról. Vajon mikor fog a gyermekeid közül az egyik beállítani hozzám?

A kedélyes mosoly azonnal lehervadt Zeusz arcáról, az állkapcsa pedig megmerevedett. Odakint viharfellegek jelentek meg a nem is oly rég még derült égbolton, mint egy-egy zúzódás, miközben villámok cikáztak közöttük. Mély dörgés zengte be a tájat. A páváim rémülten rikácsoltak, a macskáim pedig a bútorok mögé bújtak, én azonban hajthatatlan maradtam.

Zeusz feltápászkodott, de nem mozdult. Fölém magasodva ugyanolyan sötét tekintettel meredt rám, mint amilyen fekete volt az ég.

– Hát jó. Ha nem vagy hajlandó segíteni, legalább ne hátráltass! Ha egy nap azonban az istenek királya leszek, felidézem majd arcátlanságodat.

– Add át üdvözletemet Hérának! – feleltem kedélyesen.

Zeusz szó szerint kiviharzott az otthonomból. Az eső egyre csak zuhogott, miközben a villámok vadul csapkodtak.

Egy nap a barátom, Zephürosz libbent a hajlékomba. Elkerekedett szemmel adta hírül, hogy Zeusz került ki győztesen a Kronosszal vívott küzdelemből. Miután elkergette az apját, az Olümposz hegyén hozta létre új székhelyét.

Azokat, akik hűségesen szolgálták, azzal jutalmazta meg, hogy beemelte őket a tizenkét legjelentősebb istent magában foglaló Dodekatheonba. Kezdetben mindössze öten alkották, Zeusz azonban biztosra vette, hogy könnyen fel fogja tudni tölteni a még kiadó helyeket. Az istenek második nemzedékéből valókat, akik szembeszálltak vele, titánoknak nevezte el, ami ravasz fogás volt a részéről. A kifejezés kellően magasztos volt ahhoz, hogy akiket azzal illettek, ne panaszkodjanak, mégis megkülönböztette őket az új istenektől. Zeusz mindegyik titánnal különféle módon számolt le; azokat, akik ellenálltak neki, száműzte vagy elpusztította, a többit pedig jócskán megfogyatkozott képességekkel engedte tovább tengődni.

Győzelme után Zeusz lement a tenger mélyére, ahol a nagyapja, Uranosz vére évszázadok óta egyre csak erjedt. Az óceán alkímiájának és a saját isteni varázsereje együttes hatásának köszönhetően az ősi istenség testrészeiből valami egészen új és gyönyörű jött létre. Zeusz utasításokat súgott a korábbi gaztettből lett istennő fülébe, és az értésére adta, kicsoda is ő, és milyen erővel fog bírni. Idővel ő is csatlakozik majd az olümposzi tizenkettőhöz, előbb azonban meg kell találnia valakit.

Egy ideig csak sodródott az áramlatokkal, útközben igencsak meglepve az élénk színű halrajokat, amelyek egyedüli tanúi voltak röpke isteni gyermekségének. A vízben ringatózó hínárok láttán addig növesztette a haját, amíg hasonlóan hosszú nem lett. Hosszú, formás lábával a csillámló vízfelszín fölé lökte magát, ahol aztán első lélegzetvételét követően kimondta a nevét: Aphrodité, a szerelem és a szépség istennője.

Aphrodité Ciprus szigete felé vette az irányt, ahol aztán partra lépett. Éjszaka volt, a telihold fényében azonban fehéren fénylett a föveny. A dombok hullámzása szinte a nő csípőjének ívét követte, miközben az esteli fuvallatok jázminillatot hoztak. Gondolom, arra számított, hogy nimfák egész sora fogadja majd lenruhákkal és rózsaszirmokkal, netán a holdfényben hangszereiket pengető zenészekkel együtt. Ehelyett csupán én voltam ott, a kezemben kendővel, az arcomon pedig gyászos ábrázattal.

Csalódottságát egy pillanatra sem leplezve Aphrodité fogta a kendőt, és meztelenségével mit sem törődve megtörölte nedves haját. Miután végzett, végigmért.

– Minden bizonnyal te vagy az új szolgám.

Nem szóltam semmit. A korábban született többi istenséghez hasonlóan nekem is el kellett fogadnom a Zeusz által felállított új rendet, bármennyire is ellenemre volt.

– Zeusz akarata szerint – folytatta – mi felelünk majd a vágyakért és a szépségért, bár természetesen rám hárul majd a teendők oroszlánrésze. Úgy tudom, valamikor ellene szegültél, ezért úgy döntött, inkább alkot egy új szerelemistent. Muszáj megértened.

Azzal elmosolyodott, amitől a többi istent valószínűleg vad szenvedély kerítette volna hatalmába, engem azonban csak az émelygés környékezett.

Újfent nem mondtam semmit.

Aphrodité a haja köré tekerte a kendőt, majd csípőre tett kézzel ismét végignézett rajtam. A holdfény valósággal aranyba vonta csupasz testét. Tett egy lépést felém, majd még egyet. Immár elég közel került hozzám, hogy érezzem a leheletét, amely olyan volt, mint a langyos esti levegő. Éreztem a mindössze tengervíz és holdfény által érintett bőre illatát, ahogy másnak a cirógatását is szívesen fogadná. Nem tudtam eldönteni, meg akar-e csókolni vagy inkább felfalna.

Mint kiderült, egyiket sem. Aphrodité egészen közel hajolt a fülemhez, és azt súgta:

– Zeusz meggyőződése, hogy a családi kötelék az egyetértés biztosítéka. Azt hiszem, azt szeretné, ha házassági szövetségre lépnék veled.

A rettegés mélyen a szívembe mélyesztette karmait. Akkor Aphrodité hirtelen elhátrált, én pedig ott maradtam ingatag lábakon.

– Kérlek, bocsáss meg, hogy ezt kell mondanom, de jobban örülnék egy kevésbé nyomorult hitvesnek. – Azzal csilingelő hangon elnevette magát. – Azt hiszem, inkább a fiammá fogadlak.

– De hiszen nem vagyok a fiad – feleltem lebiggyesztve az ajkamat.

– Most már igen – közölte. – Hacsak persze nem akarod megtapasztalni a Mennydörgő haragját.

Hirtelen minden levegő kiszökött a tüdőmből, miközben kiszolgáltatva álltam a zsarnok árnyékában. Bár idősebb voltam, erőben közelébe sem értem Zeusznak. Értesültem róla, mi történt Néreusszal, a korábbi tengeristennel, aki tiltakozott, amikor Zeusz a fivérének, Poszeidónnak követelte a tengereket. Zeusz villámcsapásai úgy összeégették, hogy nem maradt belőle más, csak egy marék hamu. Miután már ahhoz sem volt elég ereje, hogy megőrizze addigi formáját, inkább feloldódott az egykor otthonául szolgáló habokban. Újabban csupán a hullámok tarajában és az árapályban lehetett felfedezni, és már a saját nevét sem tudta.

Bármennyire is új jövevény volt ebben a világban, Aphrodité furfangosnak bizonyult. Pontosan tudta, hogy ugyan a Zeusz haragjától való félelmem miatt jöttem erre a partra, ez nem fogja az idők végezetéig biztosítani az együttműködésemet. Ezért aztán más módszerhez folyamodott.

– Csak szólok, hogy valami új van készülőben – jegyezte meg cinkos hangon. – Zeusztól tudok róla. Embereknek hívják őket, és ezek a halandók fognak minket szórakoztatni és imádni. Hát nem hangzik jól?

Halvány érdeklődés támadt bennem. Az istenek az újdonságot szeretik a legjobban, mások tiszteletének a tárgyává válni pedig kifejezetten izgalmasan hangzott. Látva, hogy itt az esélye, Aphrodité így folytatta:

– Ha mégsem érdekel a javaslatom, bármikor szólhatok Zeusznak, hogy rendeljen téged egy másik isten mellé. Biztos vagyok benne, hogy Hesztia nagyon örülne, ha valaki segítene neki rendet tartani.

Ezt mégsem hagyhattam. Így aztán nyomban térdre ereszkedtem, és hűséget fogadtam Aphroditénak. Közben pedig már azon járt az eszem, hogyan fogok apránként bosszút állni az olümposziakon.

Az ezt követő évszázadokban gondosan ügyeltem minden cselekedetemre. Sosem szegtem meg az ígéretemet, és egyetlen alkalommal sem lehetett teljes bizonyossággal rám bizonyítani semmit. Mégis megtaláltam a módját az alárendeltségemmel szembeni ellenállásnak.

Ahhoz képest, hogy ő volt a szerelem istennője, Aphrodité kifejezetten szerencsétlen volt, már ami a szív dolgait illeti. Az úgynevezett anyám a ronda kovács, Héphaisztosz felesége lett, miután Zeusz némiképp elhamarkodottan így próbálta meg elejét venni annak, nehogy a kezéért folytatott vetélkedés vérontásba torkolljon. Csakhogy Aphrodité szerelmes lett a jóképű hadistenbe, Arészba, és azonkívül is több viszonyt folytatott. Mindegyik szomorú véget ért.

Zeusz, az istenek királya hasonló balszerencsével járt. Végeláthatatlan románcaival feldühítette a feleségét, Hérát, aki már azt sem tudta nyomon követni, hány nimfával és istennővel hált a másik. Mégsem bírt magával. Gyanítom, azzal áltatta magát, hogy az érzéki gyönyörök bármelyik királyt megilletik. Zeusz abban a hiszemben élt, hogy képes uralkodni magán, miközben minden az ellenkezőjét bizonyította.

Semmi jelét nem adtam annak, hogy közöm lenne ezekhez az esetekhez, és mindig a kezem ügyében tartottam a nyilaimat. Kronosz és Gaia esetéből megtanultam, a szerelem egy kétélű kard, amit egy pillanatra sem haboztam a magam javára fordítani, ha a helyzet úgy kívánta.

Amennyiben a szerelem egy fegyver, feltett szándékom volt jól bánni vele.