© Fekete Judit, 2026

Minden jog fenntartva!

Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2026

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Nánási László

Szerkesztő: Balogh Alexandra

Korrektor: Valentin Kristóf

Borító: Földi Andrea

Nyomdai előkészítés: Dubecz Adrienn

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

ISBN 978-963-609-239-9

EGY

Lepkék. Igen, a felröppenő lepkékhez hasonlított az érzés. A héten legalább negyedszerre történt meg az a valami, amit leginkább egy óriási, mélyről jövő szívdobbanáshoz lehetett hasonlítani, ami után közvetlenül lepkék röppennek fel a mellkasából.

Dolli igyekezett visszaemlékezni, mi válthatta ki a különös érzést, de nem tudott rájönni. Tulajdonképpen már az is furcsaságszámba ment, hogy valami olyasmit érez, amit az elmúlt hetven-egynéhány évben soha. Hogy mennyi év az pontosan, egy kicsit sem érdekelte Dollit. Az évek csak évek. Egy idő után úgyis minden csak ismétlődik, az érzések, a tettek, a ki nem mondott gondolatok, a betonná keményedett szokások.

Persze lehetett egészségügyi oka is a dolognak. Hetven fölött már szinte kötelezőek a különböző szívtáji problémák, szokta mondogatni Dolli kezelőorvosa, dr. Fenyvesi. Lehet például szívbillentyűzavar vagy koszorúér-betegség, esetleg valamilyen keringési rendellenesség. A legijesztőbb az volt, hogy pontosan tudta: amint kiderül az ok, jön az állandó aggódás, a gyógyszerek és a tudat, hogy ez talán már a végjátszma.

Épp a Szent István park mellett haladt el, a közértből sétált hazafelé, amikor bekukkantott a park kerítésén. Pár napja ültették tele színes, illatos petúniákkal, nárciszokkal, és a rózsák is nyílni kezdtek. Dolli soha nem ment be a parkba, idegesítette az a sok rohangáló gyerek, a széthagyott biciklik és a folytonosan kiabáló anyukák. Külön-külön is elviselhetetlen mind, de együtt pusztító. Most mégis kedve támadt ahhoz, hogy bemerészkedjen.

Benyitott a kapun, és besétált a parkba, maga után húzva a gurulós bevásárlótáskáját. Banyatank, nyuggertank, mondogatják a pökhendi fiatalok. Dolli ilyenkor mindig arra gondolt, hogy fogalmuk sincs arról, hogy micsoda okos találmány ez. De nem számít, úgyis megtudják majd, ha eljön az ideje, lehet ezt húzni-halogatni, de ha eljön az idő, a gurulós táskát senki sem úszhatja meg.

A park még nyugodt volt, és csöndes. Csütörtök délelőtt volt, ilyenkor még csak a babakocsikkal rótták a köröket a kismamák, kimerülten reménykedve, hátha a friss levegő kiüti a kicsiket pár órára. Dolli megindult a virágok felé, majd leült egy padra, pont a rózsákkal szemben. Enyhe szellő mozgatta át a növényeket, ami Dollihoz is elrepítette a mézédes rózsaillatot. Nem emlékezett, hogy valaha is ilyen édesnek érezte volna. Mélyeket szippantott, próbálta részekre bontani, apró illatmorzsákká alakítani a felhőt, rácsodálkozni, ízlelgetni. Mint amikor az ember először eszik valami igazán különlegeset, és próbálja egy ismerős ízhez kapcsolni, valamihez, amihez viszonyítható. Így működik az agy. Először mindig azonosít, majd elhelyez valamelyik fiókba.

A kellemes virágillatnak azonban Dolli agyában egyetlen ismerős fiók sem volt.

És azok a színek! Vajon hol lehet még ennyi színt látni? A piros összes árnyalatát megtalálta, a világostól egészen a mélyvörösig. De volt ott narancs és padlizsánlila is. Mint valami elképesztő, mesebeli szivárvány! Becsukta a szemét. Ekkor újra érezte. A szíve erősen megdobbant, a pillangók meg felreppentek. Dolli nagy levegőt vett, majd körülnézett, hogy van-e bárki körülötte a parkban, ha esetleg hirtelen szívroham törne rá. Remélhetőleg nem valami eszetlen tinédzser lesz csak a közelében, aki még egy mentőt sem tud hívni, csak ha van internet a közelben. Két középkorú nő ült kicsit arrébb a padoknál, úgyhogy Dollit némiképp megnyugtatta a tudat, hogy nincs egyedül. Ők még tudják fejből a mentők számát.

Háromnegyed órát ült szinte mozdulatlanul, és hol becsukta a szemét, és mélyeket lélegzett, hol pedig a virágokat nézte. Tízpercenként, pontosan négyszer érezte a különös dobbanást és az ezzel járó lepkéket, ezért úgy döntött, inkább hazamegy.

Semmi kedve nem volt ahhoz, hogy egyszer csak a mentő szedje össze a földről, azelőtt meg még egy rakás tökkelütött sopánkodjon is körülötte, miközben azt találgatják, vajon iszik-e a néni. Mintha manapság már semmi mástól nem eshetne össze az ember.

Ahogy kisétált a parkból, meglátta a szemközt álló gyógyszertár zölden világító feliratát. Úgy döntött, bemegy, és kikéri a gyógyszerész véleményét, hátha tud segíteni a furcsa tünet enyhítésében.

Amikor benyitott, halk csilingelés jelezte az érkezését. A vakítóan fehér pult mögött egy szemüveges fiatal lány állt, és Dolli csalódottan konstatálta, hogy csak valami esetlen tanuló fruska lehet, aki épp most végzett az egyetemen. Az ilyenek csak a méregdrága kenceficéket tudják ajánlgatni, nem értenek a gyógyszerekhez. Persze manapság már nem is kell, gyógyszer szinte alig van a gyógyszertárakban, bezzeg naptejből és testápolóból egy egész raklapnyi!

Dolli összeszorította a száját, és végigmérte a lányt. A fehér köpeny alatt egy flitteres póló éktelenkedett sárga és rózsaszín mintákkal, a fruska körme pedig vérvörös volt. Nem szerette ezeket a sötét körömlakkokat, mindig az volt az érzése, hogy a nők csak azért kenik fel, hogy elrejtsék a körmük alatt megbúvó koszt.

– Üdvözlöm! Miben segíthetek? – mosolygott a lány.

– Jó napot! Látom, még elég fiatal, ennek ellenére talán mégis tud segíteni – mondta Dolli úgy, mint aki épp az ellenkezőjét gondolja. – Mostanában egyre többször fordul elő, hogy valami furcsát érzek a mellkasomban. Mintha a szívem máshogy verne. Szeretnék rá kérni valamit, ami kicsit helyre teszi.

A lány komoly arccal bólintott.

– Értem. Orvosnál tetszett már járni?

Dolli türelmetlenül forgatta a szemét.

– Hogy tetszettem-e? Gondolja, hogy akkor magától kérnék tanácsot? Ugyan már! Különben is, több tucat recept lenne akkor a kezemben. Az orvosok is csak felírnak mindent, mintha nem számítana, mennyi pénze van egy kisnyugdíjasnak. Mostanában még a vitaminszedéshez is vitamin kell. Tudja, mennyiből kell egy nyugdíjasnak megélnie? Ehh, tudja is azt maga…

A lány nyelt egyet, ugyanis ekkor értette meg, hogy nehéz menetre kell számítania.

– Értem. Khm… szóval, akkor a szíve rosszalkodik, ugye?

– Nem, kis hölgy, az én szívem nem „rosszalkodik”. Határozottan nem „kodik”, hanem úgy tűnik, mocskosul rossz.

– Pontosan hogy érzi magát közben? Szédülés? Hányinger? Látásproblémák?

– Semmi – Dolli bizonytalanul elhallgatott. Azt hitte, egyszerűbb lesz. Fogalma sem volt, mit mondjon az értetlenül bámuló lánynak, hisz ő maga is csak nehezen tudta meghatározni, mit érez. Már bánta, hogy bement. – Semmi olyat nem érzek, ami ismerős lenne, és a szívem sem kalimpál olyan összevissza, mint amikor, mondjuk, sietek.

– Ahha… Akkor mégis, mit csinál? – hajolt közelebb a lány.

– Mit csinál, mit csinál! Tudom is én! Egy mélyről jövő dobbanás, és mintha… Hirtelen megnyílna a mellkasom és megtelne friss levegővel. No meg ott vannak azok a lep… Vagy valami ilyesmi. Mi vagyok én, orvos?

– Úgy érti, mint a légmell? – kerekedett el a lány szeme.

– Jesszusom, már hogy lenne légmell? Magát meg honnan szalajtották?

– Elnézést, én csak… Tudja, én azt gondolom, mindenképp fel kéne keresnie az orvosát, és kérni kell egy kivizsgálást. Az ön korában ezt komolyan kell venni.

– Aham. Az ön korában pedig, kis hölgy, a tanulást kellene komolyan venni, tudja? Na jó. Ég áldja!

Ahogy bevágódott utána az ajtó, és kiért a levegőre, arra gondolt, hogy nem is kell neki semmi, csak egy kis nyugalom és a lakása. Még a végén az emberi ostobaság öli meg.

Megrántotta a kockás bevásárlótáskáját, mintha valami makrancos kutyát húzna maga után, aztán még egyszer visszanézett a park felé. Hirtelen az a furcsa ötlete támadt, hogy újra visszamegy. Aztán dühös lett, és megrázta a fejét. Utálta a parkokat. Meg az ordibáló anyukákat és a taknyos kölyköket.

Ahogy hazaért, kipakolta a boltban vásároltakat, negyed kiló kenyér, egy doboz tejföl, egy doboz túró és négy szelet párizsi. Szigorúan sertés, és szigorúan ugyanaz, mindennap. A kenyér és a párizsi reggelire, a túró és a tejföl pedig vacsorára kellett. Az ebédet a kerületi idősek otthonában fogyasztotta el. Nem igazán szeretett oda járni, de dr. Fenyvesi szerint fontos, hogy kicsit kimozduljon, és emberek között legyen, hogy ne érezze magát olyan magányosnak. Dolli gúnyosan fölhorkantott. Még hogy magányosnak! A saját társasága legalább sosem okoz neki csalódást.

Ránézett az órájára. Volt még fél órája ebédig, úgyhogy nekilátott kicsit rendbe tenni a lakást. Egy ötvennégy négyzetméteres panellakásban élt a tizenharmadik kerületben. Az ablakból rálátott a Dunára és a Margit-szigetre. Egyesek szerint a sötét és nehéz koloniálbútorok és a horgolt csipketerítők csöppet sem passzolnak a panelhez, komor hangulatot árasztanak, ám Dollit ez csöppet sem zavarta. Szerette a jól megszokott tárgyait, a kerámiadelfint és a tévé tetején meg a dohányzóasztalkán lévő csipketerítőket. A nagy és nehéz kristály hamutartót is szerette, bár soha életében nem dohányzott.

Mint ahogy máskor, most sem volt mit elpakolni a tökéletesen rendben tartott lakásban, de a tudat, hogy ebéd előtt még van valami dolga, megnyugtatta. Fogta a távirányítót, és a tévé mellé helyezte, pontosan párhuzamosan a készülék élével. Aztán megigazította a díszpárnákat a kanapén, egy a jobb szélére, egy a bal szélére, egy középre. Kivitte a vizespoharat a konyhába, elővett egy tiszta szivacsot, elmosta a poharat, szárazra törölgette és eltette. Aztán letörölte a pultot, kirázta a konyharuhát, félbehajtotta és a sütő fogantyújára terítette, majd visszament a nappaliba. Még volt pontosan öt perce a készülődésig. Öt perc.

Kicsit elmélázott az ablak előtt. Ilyenkor általában inkább a vele egykorúak sétáltak az utcán, és Dolli ismét megállapította, hogy micsoda baromság kutyát tartani az ő korukban. A fene se hajolgatna a meleg, bűzölgő kutyagumi után, és teljességgel kizárt, hogy hajnalban már az utcán legyen hóban, fagyban, mert a francos kutyának már korán reggel mehetnékje van. Az ember nem azért költözik a városba, hogy állatokkal bajlódjon. A japánoknak bezzeg van eszük, sorra gyártják a jobbnál jobb robotállatokat. Dolli undorodott azoktól a lakásoktól, amelyekben kutyaszőrt talált, szinte biztosra vette, hogy ahol a széken kutyaszőr van, ott a tányérokban és a poharakban is akad.

Ránézett az órára. Még mindig volt három perce.

Fiatalon gyűlölte a várakozást, de azóta rengeteget várt, így lassan elfogadta, hogy a dolgokat jobb nem siettetni. Azt is elfogadta már, hogy a délelőtt percei sokkal gyorsabban telnek, mint a délutáné. Sőt, négy után szinte ólomlábakon csoszogtak a mutatók, mintha délutánra az összes erő kiveszne belőlük. Tulajdonképpen a négy és hét óra közötti időszak volt a legrosszabb, olyankor mintha egyenesen megállt volna az idő, és akkor nem lehetett mást tenni, mint leülni a fotelba, és várni, hogy elteljen.

Persze nem volt ez mindig így. Dollinak időnként eszébe jutott, milyen volt régen, de azokra az évekre visszagondolni olyan volt, mintha valami ősrégi, fekete-fehér filmet nézne valaki másról.

Sok minden kiesett már az emlékeiből, de az érzés, hogy milyen volt folyton rohanni, késésben lenni, állandóan dolgozni, főzni, gyereket nevelni, készenlétben állni, éjszaka kelni, egyedül intézkedni, az megmaradt. Mint az egyedülálló anyák élete.

Pedig a lakás folyton tele volt a férje barátaival. Sok volt a nevetés és a pohárkoccanás is, a felhőtlen kacajok, sztorizgatások, a nők, a zene, a jókedv.

Hirtelen nagyot kattant a mutató, és Dolli egykedvűen kezdett öltözködni. A tavasz a végéhez közeledett már, minden nappal egyre melegebb lett, de a tavaszi és a nyári ruhái között nem volt különbség. Sosem érdekelte a divat, fölösleges időpocsékolásnak tartotta a vásárolgatást is, ráadásul mindig is filigrán alkat volt, így sosem volt gondja a súlyával, és meg mert volna esküdni rá, hogy a korral még kisebb és törékenyebb lett. Felvette a hosszú szürke szövetnadrágját, egy sötétkék inget és a drapp kendőjét, majd a fürdőszobában megigazította rövidre vágott ősz haját. Csak egy percre nézett a tükörbe. Eleget látta már ezt a ráncos arcot.

Pontban tizenkét órakor már a Margaréta Idősek Otthona előtt állt.

Az épület kívülről inkább hasonlított egy lerobbant büntetés-végrehajtási intézetre, mint idősek otthonára, a kopott, töredezett téglák és a ráccsal szegélyezett ablakok nem voltak túl bizalomgerjesztőek. Foltokban mállott le a vakolat is, mint a háború sújtotta épületeken. Dollit viszont csöppet sem zavarta a lehangoló épület, ebédelni akart az otthonban, nem a csodájára járni. Különben is, a flancolásnak mindig csalódás a vége.

Benyitott, és az élénk hangzavarból arra következtetett, hogy a gondozók már elkezdték szétosztani az ebédet. Az otthonban az étkezések jelentették az egyetlen eseményt, ami megtörte a napok monotóniáját, így ilyenkor kicsit felélénkültek a lakók. Általában vagy azt találgatták, mi lesz a menü, vagy szidták az előző napit, és úgy találgatták, mi lesz a menü.

Dolli végigment a folyosón. A hangokból ítélve a többség még a társalgóban várta, hogy az ebédet jelző hang felcsendüljön, így ő is arrafelé vette az irányt.

– Dolli! Micsoda öröm!

Dolli a kurjantás felé kapta a fejét, és összeszorította a száját. Bugi volt az, az otthon egyik állandó lakója. A férfi hetvenéves kora óta lakott ott, amióta a családja kétszer is azon kapta, hogy vihogva szívja a füvet a vécében, amit aztán hasra esések, zúzódások és medencetáji törések követtek. És mivel az ő korában már a füvezést és a baleseteket is igencsak veszélyesnek ítélték, úgy döntöttek, Buginak állandó felügyeletre van szüksége. Bugi is így gondolta, ezért előszeretettel próbálta állandóan maga mellett tartani az ápolónőket, lehetőleg úgy, hogy a keze a csípőjükön, jó esetben a hátsójukon landoljon.

Ráadásul Bugi főbérlője egy nap sűrű elnézéskérések közepette, de nagyon határozottan szüntette meg az albérleti szerződést, miután megelégelte a vérlázító helyzetet, amit Bugi csak „apró gikszernek” nevezett. A főbérlő viszont nem nevezte apró gikszernek se a több hónapos tartozást, se a lakás módszeres tönkretételét és kaszinóvá alakítását, így Buginak mennie kellett.

– Tegnap is találkoztunk – mondta Dolli. Bosszantotta a férfi állandó kicsattanó jókedve.

– Drága Dolli, nekem a találkozás magával mindennap olyan öröm, mint amikor először láttam! – vigyorgott a férfi. – Jöjjön, csücsüljön ide mellém! – ütögette meg a szomszéd széket a férfi.

Dolli gyorsan körülnézett, de a társalgó teljesen tele volt már. Kényszeredetten ült le Bugi mellé, aki vigyorogva kacsintott rá. Dolli megint rácsodálkozott, hogy a férfinak még mindig olyan a tekintete, mintha szemernyit sem öregedett volna, kék szeme szinte világított, és mintha folyton csak nevetne. Dolli még sosem látta Bugi tekintetében azt a fásultságot és ürességet, ami sokszor a saját tekintetében is ott volt.

– És? Hogy ityeg? – kérdezte a férfi.

Egy percre átfutott az agyán, hogy elmeséli Buginak a furcsa tüneteket, de meggondolta magát. A férfi úgyis csak gúnyt űzne belőle, képtelen bármit is komolyan venni.

– Sehogy. Magánál?

Bugi bizalmasan közelebb hajolt, és lehalkította a hangját.

– Képzelje, új ápoló jött! Igazán helyes kis teremtés, tudja, olyan bögyös fajta, de azt hiszem, nekem egy kicsit túl lágyszívű. Bezzeg a Marcsika! Na, az rendben vót! Úgy tudta az embert leteremteni, hogy ismét fiatal csikónak éreztem magam mellette. Keménykezű és harcias némber vót! Az kell a férfiembernek – vigyorgott a férfi.

– Ehh – legyintett Dolli. – A Marcsi egy szadista volt. Az itt lakók többségének nincs szüksége smasszerre, ugye tudja? Ez nem egy börtön, még ha annak is néz ki. Ha maga is egy kicsit visszafogottabban borítaná ki a személyzetet, és nem tapogatná folyton a hátsójukat, nem kellenének ide keménykezű Marcsik, ugye tudja?

Bugi hangosan felkacagott. Annyira nevetett, hogy a szeme sarkából egy könnycsepp is legördült. A nevetése szinte betöltötte a helyiséget.

Ekkor Dolli újra érezte, nagyon erősen. Mintha ezernyi pillangó röppent volna ki a mellkasából. Egészen furcsa érzés volt, mintha egy percre nem is a saját testét érezné. Megkapaszkodott a szék karfájában. Ránézett a férfi arcára, a rengeteg nevetőráncra a szája körül, és arra gondolt, milyen jó lenne így nevetni. Hogy kicsorduljanak a könnyei. Vett egy nagy levegőt, és becsukta a szemét.

– Jól van? – kérdezte Bugi.

– Persze, csak egy kis… Mindegy.

– Nana, kislány, aztán nehogy nekem itt rosszul legyen! Még a végén kénytelen leszek szájon át lélegeztetni. Nem mintha ellenemre lenne egy kis piszi-puszi, hehe. Na! Jól van?

Dolli ránézett Bugira, és úgy döntött, mégis elmondja neki. Valakivel beszélnie kellett, még ha az egy akkora marha is, mint a Bugi. Ráadásul Dolli épp híján volt a barátnőknek. Az a pár, akikkel korábban jó viszonyt ápolt, vagy meghalt már, vagy valamelyik otthonban volt, ami sokszor pont ugyanazt jelentette.

– Mostanában furcsán érzem magam. Nem tudom, mi ez… A legváratlanabb pillanatokban jön egy szokatlan érzés. Valami furcsa dolog történik a szervezetemmel, a szívem rendetlenkedik, azt hiszem, kicsit aggasztó. Olyan, mint……Mindegy.

– Ahha. Azt hiszem, én tudom is, mi ez – bólintott Bugi.

– Komolyan? – kapta föl a fejét Dolli.

– Komolyan.

– Mondja már, a jó ég áldja meg!

– Ez, drágám, az élet! Dolgozik, pumpál a szíve. Bizony. Maga él!

– Jesszus! – horkantott föl Dolli. – Tudtam, hogy nem kéne elmondanom. Marha.

Bugi hangosan felröhögött, majd megpaskolta Dolli kezét.

– Ne vegye olyan komolyan, csak vicceltem. Vizsgáltassa ki magát, és mindjárt megnyugszik. Valószínűleg az öreg ketyere csak játszadozik kicsit, előfordul. Már nem kis süldő lány, mit várt? Inkább örüljön, hogy van még, ami kalimpál odabent – kacsintott a férfi.

Egyszer csak felhangzott az ebédet jelző csilingelés, amire a legtöbben máris szedelődzködni kezdtek. A férfi is fölállt, és elindult az étkező felé, majd pár lépés után visszanézett Dollira.

– Nem jön? Várja a kacsacomb és a tűzdelt nyúlgerinc.

– Az. Meg a diétás főtt krumpli sült cipőtalppal.

A férfi elvigyorodott, majd a többiekkel együtt bement ebédelni. Dolli ott maradt egyedül a társalgóban, és körülnézett. Nem volt kedve betenni a lábát a hipószagú ebédlőbe. Az jutott eszébe, milyen érdekes lenne, ha ez egyszer inkább rendelne valami finomat, mint a filmekben. Mondjuk, egy óriási pizzát. Ott ücsörögne, és a nagy papírdobozból, kézzel enné a szeleteket. Úgy, ahogy a fiatalok. A társalgót pedig megtöltené a pizza erős, paradicsomos illata, a bazsalikom és a fokhagyma, ami elnyomná a fertőtlenítő szúrós szagát. Hát hol van az megírva, hogy kötelező mindennap az otthon förtelmes ebédjét ennie? Dolli elképzelte a nővérek arcát, ahogy meglátják ezt az eretnekséget. Még kiabálnának is, ő meg csak falná a pizzát!

Hirtelen elkomorult. Nem értette, hogy juthatott ilyesmi az eszébe. Méghogy pizzát! És kézzel, mint az állatok? Megrázta a fejét, és fölállt. Valami biztosan nem stimmel vele, ideje tényleg orvoshoz fordulnia. Épp elindult, hogy ő is csatlakozzon az ebédhez, amikor az ajtóban egy fiatal nővel futott össze. Klumpában van, tehát a személyzethez tartozik, gondolta Dolli, és eszébe jutott az új gondozó, akiről Bugi mesélt. A nő olyan harmincas lehetett, dús, hosszú, szőke haja ki volt engedve, és Dollinak az jutott róla eszébe, hogy soha nem látott még ilyen tekintetet. Mosolygós volt, tiszta és nyílt, mint aki még soha életében nem találkozott az élet sötét oldalával. Az aranyló szeplők az arcán pedig zavarba ejtően vidámak voltak.

– Üdvözlöm! Liza vagyok, az új gondozó – nyújtotta Dolli felé a kezét a nő mosolyogva.

– Tudom, már beszélnek magáról – reccsent fel Dolli, majd határozottan megrázta a nő kezét.

Liza felkacagott.

– Máris? Pedig szinte még munkába sem álltam. Na de jöjjön, kihűl az ebédje!

Dolli megrázta a fejét. Már pontosan tudta, mit akar csinálni, és az nem az otthonban kiosztott ebéd elfogyasztása volt.

– Hadd hűljön, nem kár érte. Mennem kell, a viszontlátásra!

Liza meglepetten nézte, ahogy az idős nő felkapja a kabátját, megmarkolja a gurulós táskáját, irányba rántja, majd elhagyja az otthont.

Elképzelni sem tudta, ennyi idősen mi lehet hirtelen ilyen sürgős.

A pizzéria kicsi volt, és zsúfolt. Azt mondják, a Salvatore a környék legjobb pizzériája. Pár év alatt a legfelkapottabb helyek egyike lett a városban. Egy olasz család vezette, és az a mondás járta, hogy a titkos összetevőt Olaszországból hozatták, mint ahogy a lisztet és a pármai sonkát is. Dolli mindennap elhaladt a kis étterem mellett útban a közért felé, de sosem akart azokhoz tartozni, akik a kirakatban ülve nyalják le az ujjukról az étel maradékát. Dolli továbbra is szeretett volna inkább azokhoz tartozni, akik ezt egy tiszta, fehér szalvétával oldják meg, egy rendes széken ülve, és nem bámulja őket minden járókelő az utcáról. Az evés magánügy, de hogy az utcáról mindenki azt lássa, hogy hogyan rágja az ételt? Hogy a szája szélén hogyan csorog le a szaft? Közönséges és neveletlen dolog.

Mielőtt benyitott volna, megállt az ajtó előtt egy percre. Nem értette, mit keres itt, soha nem csinált ilyet, a pizza kicsit sem diétás vagy kímélő, ráadásul valószínűleg méregdrága és felejthető. Benyitott.

– Buongiorno, signora!

Dolli hátrahőkölt. A kurjantás a bolt másik végéből jött, egy óriási kemence mellől. A kis faasztaloknál fiatalok ültek, és hol a pizzájukkal fotózkodtak, hol pedig egymással. Mellettük egy keskeny kis lépcső vezetett fel a galériára, ahonnan nevetés és beszélgetés zaja szűrődött le. Nem nagy, viszont barátságos és vidám volt a hely, a falon családi képek lógtak, mosolygó olasz családdal, kemencével, csupa közös emlékkel.

Dolli megindult a kemence felé. Egy fiatal, fekete hajú, fekete gombszemű, vékony fiú állt a pult mögött, és épp egy hatalmas kerek pizzatésztát dobált, miközben hangosan énekelt. Dolli meglepetten nézte, ahogy a lágy tészta hullámzik a kezében. Olyan összhang volt a fiú és a tészta között, mintha régi jóbarátok lennének, a keze szinte beleolvadt a levegős, könnyű és kissé fényes tésztába. A fiú elvigyorodott, ahogy az ámulatba eső Dollira nézett, majd ismét elkurjantott magát.

– Cosa ordini?

Dolli felhúzta a szemöldökét.

– Hogy mondja?

A fiú lecsapta a tésztát a lisztes asztalra, hatalmas fehér felhő szállt fel a levegőbe. Aztán újra megkérdezte.

– Cosa ordini?

Dolli dühbe gurult. Ez a kis nyikhaj, úgy tűnik, szórakozik vele.

– Mit gondol, tudok én olaszul? Hm? Ha egy magyar pizzériába belép egy idős, jól szituált asszony, maga szerint olaszul kell kurjongatni, hogy zavarba jöjjön? Micsoda neveletlenség! Mit gondol, mindenkinek ismernie kell a maga kusza nyelvét?

– English? – kérdezte a fiú bizakodva.

– Inglis? Beszéljen magyarul, fiacskám, vagy már itt sem vagyok!

A fiú zavarba jött, majd mutatta, hogy nem érti Dollit. Dolli összeráncolta a szemöldökét, majd rácsapott a pultra.

– Van maguknál bárki, aki a tészta pörgetésén kívül beszélni is tud a vendégekkel?!

A fiú mutatta, hogy egy kis időt kér, majd hátrasietett egy függöny mögé, ahonnan hamarosan egy középkorú, fekete hajú nő lépett ki. Lisztes volt a homloka, és mosolygott.

– Helló, asszonyom, segíthetek? – kérdezte, miközben kifújt egy hajtincset a szeméből.

Dolli felhorkant.

– Na végre! Jó lenne, ha nem ezt a suhancot állítaná ide, aki egy szót sem tud magyarul.

A nő kedvesen rátette a kezét Dolliéra.

– Igaza van, hölgyem. Marco a fiam barátja, most jött utánunk Magyarországra, nem igazán beszéli még a nyelvet. Mit adhatok önnek?

Dolli a kezét nézte, amin az olasz nő keze pihent. Nagy és erős keze volt, Dolli vékony kis madárszerű ujjai eltűntek alatta. Meleg volt a bőre és sima, valószínűleg épp a tésztát gyúrta, és Dolli arra gondolt, milyen szerencsés az a fiú, hogy az édesanyjának ilyen keze van. Hirtelen mintha vágyakozva gondolt volna az emberi érintésre. Gyorsan kihúzta a kezét.

– Pizzát szeretnék – közölte.

A nő bólintott, majd fölmutatott a falra, ahol egy óriási táblán pár krétafirkálmány volt olvasható.

– Milyen legyen: gombás, sonkás, medvehagymás, sajtos, szalámis vagy un po’ di tutto?

Dollinak elege lett a sok beszédből, semmi mást nem akart, csak leülni végre.

– Legyen sonkás. A sajt is jöhet. És csak semmi fakszni, jó? Nincs tutto puttós izé meg mindenféle marhaság, csak egy sonkás pizzát kérek.

A nő arca felragyogott. Bólintott, majd odasúgott valamit Marcónak.

– Foglaljon helyet, asszonyom, máris készítjük. Italt?

– Vizet kérek.

– Kávét?

– Nem, csak vizet.

– Desszert? Isteni a pastieránk!

– Jesszusom, hát ennek sosem lesz vége? Csak vizet kérek, és egy pizzát – jelentette ki, majd megfordult, és keresett egy szabad asztalt.

Pár perc múlva az olasz nő kihozott egy pohár vizet, és letette elé. Mintha akart volna mondani még valamit, de aztán meggondolta magát.

Dolli kinézett az ablakon, és arra gondolt, milyen régen volt már, hogy a lakásán vagy az idősotthonon kívül máshol evett. Soha nem jutott eszébe, fölösleges pénzkidobásnak tűnt, ráadásul ki tudja, miket tesznek az ember ételébe. Hallott már olyat, hogy hátul a konyhán a szakácsok beleköptek a vendégek ételébe, sőt olyat is, hogy a levesükbe olyan dolgok kerültek, amelyek kicsit sem emberi fogyasztásra készültek. Az otthonban sem volt épp életbiztosítás az ebéd, de azt legalább már megszokta. Ránézett az órájára. Ilyenkor szokott kilépni az otthonból, és most épp azon gondolkodna, mivel üsse el a következő órákat a vacsoráig. Örült, hogy most nem kell ilyesmin gondolkodnia. Túl sokat gondolt az időre, pedig sosem volt a barátja. Fiatalon túl gyorsan szaladt ki a kezéből, sosem volt belőle elég. Aztán mire megöregedett, jó lett volna, ha a maradék is kiszalad a kezéből, ám addigra talán az idő is elfáradt és megöregedett vele együtt, ólomlábakon vonszolta magát, és csak nem akart múlni. Már az idő sem a régi, gondolta.

Olyan húsz perc telhetett el, mikor a nő egyszer csak megjelent, és letett Dolli elé egy hatalmas sonkás pizzát.

– Buon appetito!

Dolli finoman megérintette a tészta szélét, ami még kissé kormos volt a kemencétől. Beszívta az illatát, és eszébe jutott egy gyerekkori emléke. Minden alkalommal, amikor az édesanyja vasalt, Dolli odaült mellé egy kisszékre, és becsukta a szemét. Szerette az illatot, amit a tiszta ruha árasztott magából, a halkan surrogó hangot, ahogy a vasaló végigsuhant a ruhán, és a halk sistergést, ahogy fújta a gőzt. Az idejét sem tudta, mikor jutott ilyesmi az eszébe utoljára.

Ismét a pizzára koncentrált, nézte a feltétet, ami könnyedén volt egymásra dobálva, finom eleganciával, ám a halványrózsaszín prosciutto, a paradicsom pirosa, a rukkola zöldje és a mozzarella fehérje úgy olvadt össze, mint a színek egy festővásznon. Tökéletes volt.

Dolli tudta, hogy óriási neki ez a pizza, még a negyedét sem lenne képes megenni, és sajnálta is fölvágni a színes korongot, inkább elveszett egy kicsit még a látványban. Észre sem vette, hogy még mindig ott áll mellette a nő.

– Valami baj van?

Dolli fölkapta a fejét. Nem szeretett megfeledkezni magáról.

– Ehh… maguk, olaszok mindent eltúloznak. Egy ekkora pizza még egy ökörnek is sok. Egyébként… khm… dekoratív – mondta, majd gyorsan megfogta a kést és a villát, hogy nekikezdjen az evésnek.

A nő arca kivirult.

– Grazie! – azzal elviharzott.

Az első falat maga volt a mennyország. Lassan rágta meg, odafigyelve minden egyes ízre. A napsütötte pardicsom, a finoman sós sonka és a lágy mozzarella ízkavalkádja szinte összeolvadt a szájában. Vajon eddig miért nem figyelt az ízekre? Hol maradtak eddig az életéből az ízek és az illatok?

Egyszer csak az a furcsa érzés is megérkezett a szívébe, a hatalmas dobbanás, a friss levegő érzése, a pillangók is felröppentek, és Dolli úgy érezte, lassan kezd hozzászokni. Talán kicsit már várta is. Sőt, egészen biztos volt benne, hogy egész végig ezt várta.

Ahogy ott a Salvatoréban megízlelte élete első pizzáját, ami nem mellesleg tökéletes volt, úgy érezte, valami elkezdődött. Valami, aminek bizonyára köze van ahhoz a furcsa betegséghez a szíve tájékán.