Durica Katarina

A RENDES LÁNYOK CSENDBEN SÍRNAK

Piros Hó Kiadó

© Durica Katarina

Botondnak

A bágert[1] figyelem, tekintetem a földhantok között cikázik, talán találnak valamit, amit én már közel húsz éve keresek.

Tűz a nap, sehol egy árnyék, sehol egy fa, ami alá beállhatnék az autóval, hogy onnan figyeljek. A halántékomon izzadságcseppek gyöngyöznek, és elfogyott a vizem. Kiszárad a szám, idegesen rágom a körmöm, a körömlakk apró darabokban hull a szoknyámra. Ülök a kocsimban, egy csallóközi kétutcás faluban, potyognak a könnyeim. A két rendőrautót és a mögöttük mozgó bágert figyelem. Valamit keresnek… Talán új információhoz jutottak, valaki tudhatott valamit a húsz évvel ezelőtti eseményekről. A sárga báger ügyesen túrja a talajt, nagy gödröt ás, forgatja a földet. Egy idő után arrébb áll, és újabb gödröt kanalaz ki. Akár egy fürge kis állat, ha csontot érez, valami finomat, szaglászik, aztán gőzerővel kapar. Még akkor sem fogy a lelkesedése, amikor semmit sem talál. Optimistán odébbáll, és kapar tovább. Hat rendőr figyeli a munkáját, feladatuk majd akkor lesz, ha megtalálják, amit keresnek. Vagy akit keresnek. Az utcán helyiek gyülekeznek, egy idősebb férfi a kerítésnek támasztja a biciklijét, aztán a nyakát nyújtogatja, hátha meglát valamit. Egy kamaszokból álló csoport hangosan röhög, két néni, mindkettőjükön műszálas kötényruha, kezüket hátrakulcsolva kérdezgetik a biciklis férfit, hogy mit hallott, kit keresnek.

Egy ideje itt vagyok, kuksolok benn az autóban, azért nem szálltam ki, mert nem akartam, hogy a rendőrök vagy a helyiek kiszúrjanak, de hülyeség volt azt hinni, hogy feltűnés nélkül maradhatok. Amint leállítottam a motort, megmozdultak a műcsipkés függönyök, a kutyák csaholni kezdtek, és a helyi postás, aki épp arra biciklizett, udvariasan intett üdvözlésként.

A báger hirtelen megáll, nem kapar tovább, valami lehet a földben. A rendőrök a tátongó lyuk köré gyűlnek, az egyikük ásóval nekikezd. Bennem meghűl a vér, figyelek, hangosan dobog a szívem, kezemmel eltakarom a számat. Istenem, kérlek, ne, kérlek, ne így, ne most, mondogatom. Az ásó nem talál semmit, a báger próbálkozik újra a meglazított földdel. Nincs itt semmi, talán csak túl kemény volt a talaj. Hátradőlök a kocsiban. Két kezemmel a kormányt markolom, és behunyom a szemem. Nem kellene itt lennem, két vendégem is számított ma rám, mindkettőjüket lemondtam. A csajoknak beszóltam a fodrászszalonba, hogy ma nem megyek be, ha valami gond akadna, ne hívjanak, küldjenek üzenetet. A szalon, egy 50 négyzetméteres helyiség Dunaszerdahelyen, amit az elején béreltem, aztán pár évvel ezelőtt megvásároltam. Hat lány dolgozik nálam hét közben, szombatonként, az esküvők miatt, többen. Volt olyan, hogy tízen is bent voltak. Húsz évvel ezelőtt egy voltam közülük.

A báger rendületlenül túr, a rendőrök unottan bámulnak a gödrökbe, melegük van, leveszik a sapkájukat, tenyerüket végighúzzák a fejükön, az egyikük elszalad, és egy üveg vízzel tér vissza.

– A fenének rendetlenkednek ennyit! A múltkor Karcsán túrtak, pár héttel korábban Patonyban, hát kell ezt még bolygatni? Ennyi év után, aki lenn van, maradjon is ott, annak már mindegy, azon már semmi sem segít. A régi világ elmúlt, azokkal kéne foglalkozni, akik ma lopnak, nem azokkal, akik húsz évvel ezelőtt tették – mondja a biciklis fazon. Délelőtt tizenegykor már ittas.

Milyen szép frázis ez, a bácsi ittas. Nem, nem ittas, kurvára be van baszva. Hangosan osztja az észt, a rendőröknek magyaráz.

– Karcsi bácsi, mi csak a dolgunkat végezzük, oda megyünk, ahová mondják – válaszolja az öregnek egyikük.

A férfi dülöngélve ül fel a biciklire, teker párat, majd jobbnak látja, ha leszáll róla, és inkább tolja. A részeg fickó mozdulatait figyelem, a lyukas hátsó kerekét és a koszos monterka[2] Munkaruha nadrágját.

Émelyeg a gyomrom, úgy érzem, hányni fogok. Nedves törlőkendővel törölgetem az arcom és a dekoltázsom, ragad a bőröm. A melltartóm kényelmetlen, nyom, szorít, kibújok belőle, és a táskámba gyömöszölöm.

Erzsi nénire gondolok, aki a hetediken lakott, és aki végignézte, hogy a csendes, rendes fiából vadállat lett, és Hildára a másodikról, a nagyszájú gimnazistára, aki majdnem belehalt.

Édes jó istenem, ennek sosem lesz vége, folynak a könnyeim, folyik a taknyom, lüktet a mellkasom, úgy érzem, mindjárt elhányom magam.

És kapás van. A báger valamit talált, a vezetője leállította a motort. A rendőrök a gép kanala köré gyűlnek, én az autóból figyelem őket, bámulok, két kezemmel a kormányba kapaszkodom, fókuszálok, és amint meglátom, ami miatt közel húsz éve küzdök a démonjaimmal, hirtelen elsötétül minden, a testem elernyed, és a kormányra dőlök. Egyenesen a dudára.

[1] markolót

[2] munkaruha

20 évvel korábban...

HILDA

Tetoválást akarok! Egy sárkányt a lapockámra, aminek a pikkelyes farka felkúszik egészen a vállamra. Biológiaórán magam elé képzeltem a formáját, a füzet hátuljára firkáltam a vázlatot, és közben az járt a fejemben, hogy honnan szerezhetnék rá pénzt. Fogalmam sem volt, hogy mennyibe kerül egy tetkó, és Dunaszerdahelyen csak egy helyet ismertem, ahol megcsinálták volna, egy panelház pincehelyisége volt átalakítva, de az szóba sem jöhetett. Kigyúrt, sustyákis,[3] hülye gyerekek jártak oda, a helyiség sötét volt, kis lyuk, eredeti funkcióját tekintve biciklitároló, vagy valami ilyesmi. Ott nem hagynám, hogy hozzám érjenek, az tuti!

Húsz perc volt még a kicsengetésig. Pólóban ültem, október közepén az osztálytermet olyan eszetlenül fűtötték, hogy a nagy melegben ki kellett nyitni a hátsó ablakokat. A padtársam, Pali, az orrát túrta. Azt hitte, olyan ügyes, hogy senki sem látja, na persze a harmincfős teremben mindenki látott mindent. Pali a szeme sarkából kémlelte, hogy figyelem-e, úgy tettem, mintha máshol járna az eszem. Bányásszon csak, engem nem zavar…

A tanárunk, Takácsné, hevesen magyarázott. Borostyánkősav-anhidrid – annyiszor elmondta, hogy az óra közepére megjegyeztem. Az első padokban ülőknek magyarázott, ők voltak a stréberek, a jó tanulók, ők készültek az orvosira meg a gyógyszerészetire. Belőlük talán lesz valaki, ők még sokra vihetik, ők még elköltözhetnek innét Prágába, Pozsonyba vagy Budapestre.

Mi meg a többi. A „mi” itt az osztály hetvenöt százalékát jelentette.

Engem nem érdekelt a biológia, és az igazat megvallva, más sem. A történetek érdekeltek, a jó sztorik, a pletyka és a jó izgalmas könyvek. Imádtam olvasni. Órákig bambultam, és a regényem szereplőiről fantáziáltam. Elképzeltem, hogy ott élek velük, én is a történet része vagyok, vadászom az afrikai dzsungelben, szomjazom a sivatagban, kincset keresek, küzdök a haramiák ellen. A szerelmes történeteket viszont utáltam. Ki nem állhattam a bamba nőket, akik arra vártak, hogy megmentsék őket. Ezekben a történetekben a férfiakkal jobban tudtam azonosulni, ők voltak az erősek, ők irányították az eseményeket.

Bámultam ki az ablakon, néztem az ezüstfenyőt, és az járt a fejemben, hogy suli után elmegyek a könyvtárba, és körülnézek, hátha visszahoztak valamilyen izgalmas regényt, amit még nem olvastam. Ennek ugyan nem volt sok esélye, de legalább addig sem kell otthon lennem.

Gondolataimból Andi jelzése húzott vissza. Megbökte a hátam, és egy kis cetlit csúsztatott a kezembe, amikor hátranyúltam. „Pénteken buli, megyünk?” Apró betűkkel aláírtam, hogy nem hívott meg senki. Hátraadtam. Andi volt a legjobb barátnőm, jól értesült, aki mindig mindenről tudott, és mindenkit ismert. A buliba őt biztos meghívták, ő az előzőn is volt már, engem anyáék nem engedtek. Andi másnap a vezetékesen keresett, és lelkesen mesélte, hogy ki hiányzott, ki kivel smárolt, és állítólag a mi osztályunk strébere, Marika meg az egyik fiú a céből lefeküdtek. Az utóbbit nem hiszem, amilyen karót nyelt ez a lány, nem nézném ki belőle. Aztán persze ki tudja, csendes tóban lakik a béka.

Ha meghívtak volna, se mehetnék. Nálunk a hétvége tavasztól őszig a szokásos forgatókönyv szerint telik. Elmegyünk a mamához Patasra, ültetünk, egyelünk, gyomlálunk, locsolunk, krumplibogarat szedünk, permetezünk, kapálunk, betakarítunk. Anya egy hétvégét sem hagyna ki.

– Szegény mama, tudod milyen a nagyapád… Nem hagyhatjuk mi is magára – mondja mindig.

Tizenhat éves vagyok, végre nem azzal akarom tölteni a péntek estémet, hogy a nagyanyám pityergését hallgatom arról, hogy a papa nem segít, soha nem segít, a kert nagy, papa iszik, de psssssszzzzt… Ezt mindig suttogja, hogy meg ne hallják a szomszédok. A zárt ablakon keresztül. Na persze.

– A múltkor a Szűz Mária-szobor belsejében találtam meg fél üveg pálinkát. Öregapád oda rejtette! – panaszolta nagymamám, anya nyugtatta.

Aztán anya kezdte el a panaszáradatot apámról. Ha iszik, agresszív, ha iszik, ilyen meg olyan, de ha nem iszik, rendes ember.

Én ezt már hallgatni sem bírom. Ki nem állhatom ezt az egészet. Mondtam anyának, hogy gyomlálás helyett menjünk el aerobikozni, vagy a tékából kölcsönözzünk ki nyolc romantikus filmet, és nézzük meg egy tepsi süteménnyel az ölünkben. Na persze. Anya hülyének néz, felelőtlennek, mert képes lennék a kertet gyomosan hagyni.

A kertnek, a háznak, a lakásunknak mindig rendezettnek kell lennie. Mit szólnak a szomszédok, mit szólnak, ha meglátják a gazos kertet? Mikor elindulnánk valahová, anya még az ajtóból visszaszalad, és letörli a konyhapultot. Ha nem dudálna apám a parkolóból, még a nappaliban is felporszívózna.

Mert mi van, ha valami történik velünk a nyaralás alatt, és a szomszédok meglátják a rendetlenséget? Hm? Na ugye? Mit szólnak majd?

Ez pont olyan, mint hogy lyukas zoknira sohasem húzunk csizmát, nem indulunk útnak. A fehérneműszettnek is mindig passzolnia kell – színben, anyagban, mintában –, mert mi van, ha elüt az autó, bevisznek a mentősök, dől a vér mindenfelé, és mit szólnak majd, ha a zokni lyukas, a melltartó pedig nem passzol a bugyihoz? Hm? Na ugye? Mit szólnak? Miccónak? – nálunk ezt így mondják.

Én szarok a kertre. Magasról. Sosem lesz kertem. A lakásom teraszára egy tetves cserepes virágot sem ültetek majd. Elköltözöm innen a fenébe, Pozsonyba vagy Pestre, a beton kellős közepére, és élvezni fogom az életet, olyan férfiakkal, akik nem isznak, akiknek kifinomult a modoruk, akik nem hordanak sustyákit és akikkel egymás hátának dőlve olvasunk, így töltjük az estét.

.

Kicsengettek. Andi odajött hozzám, és a hétvégi buliról beszélt, győzködött, hogy el kéne szöknöm, legalább egyszer ellenszegülnöm a szüleimnek, élveznem az életet meg ilyesmi. Én csak vigyorogtam, miközben pakoltam a könyveim a sulitáskába. Együtt mentünk az öltözőbe, és Andinak be nem állt a szája.

– Látod azt a fiút a kapucnis felsőben? És azt a másikat, a színes cipőfűzőjűt? Ő is ott lesz a buliban – magyarázott, és egyfolytában a könyökével böködte az oldalam.

Auuu, hagyd már abba, de nem hagyta.

.

Az öltözőben Andi felvette az új télikabátját. Még nem volt ennyire hideg, elég lett volna egy vastagabb szvetter, de olyan nagyon szép volt az új dzsekije, annyira menő, hogy megértem, miért ebben jött ma suliba. A hétvégén vették neki a szülei Győrben. Nem voltak gazdagok, nem menőzésből vettek a lányuknak új kabátot, inkább praktikus dolgok miatt. Andi iszonyatosan megnyúlt, szinte minden ruháját kinőtte. A pulcsijai, nadrágjai mind rövidek lettek, és kellett egy új dzseki is. Ruházatát megoldották unokatestvérek, ismerősök régi ruháiból. A lépcsőházukban lakott például egy kosaras gyerek, annak a felsőit megörökölte Andi.

Én felvettem a kapucnis pulcsimat, rá a riflékabátot,[4] felhúztam a kopott botaszkim,[5] és ahogy Andi előttem ballagott ki a sulikapun, hátulról a kabátját csodáltam.

Andi még mindig a buliról beszélt, és arról, mennyire vágyik rá, hogy végre szerelmes legyen.

– Szerelmes akarok lenni valakibe, de nagyon! Egy erös férfiba, aki után lehet vágyódni, ha épp nincs itt, lehet rá várni, lehet szenvedni és őrlődni miatta…

– Te teljesen hülye vagy!

– Jól van, igazad van! – röhögött Andi, és hozzátette, hogy neki a szerelem olyan, mintha valaki szándékosan a hüvelykujjára csapná az ajtót. Fáj, belilul és borogatni kell. De intenzív érzés, erős élmény, megmarad az emberben, van mivel foglalkozni. Nem a sivár hétköznapok, amikor csak úgy telik az idő, és nincs mire várni.

Csak hümmögtem, miközben hallgattam a filozofálgatását. Andi volt a legjobb barátnőm, és baromira szórakoztatónak tartottam. Annyi energiája volt, úgy tudott lelkesedni és szenvedni fél órán belül csip-csup ügyek miatt… Most éppen a bulira volt rápörögve.

.

Befordultunk Andiék blokkja előtt, és hirtelen ledermedtünk. Egy hatfős társaságtól ijedtünk meg. Huszonéves fiúk mind, tyeplákiban, azaz melegítőben, színes sportcipőben, és az egyikük magából kikelve üvöltött.

– Ne nízzé már, te buzerant, fel ne kúrd az agyam, mert kitekerem a beled! – kiabált egy fickónak, aki lesütött szemmel bámulta a cipője orrát. Nem szólt semmit.

Andival megrezzentünk, összehúztuk magunkat, és úgy próbáltunk minél észrevétlenebbül osonni hazafelé az út másik oldalán.

Hát itt voltak. Egyre gyakrabban botlottam beléjük a városban, egyesével találkoztam már velük többször is, de más az, amikor az egyikük az anyukájának segít, a bevásárlószatyrát cipeli, mint amikor együtt, egyesült erővel demonstrálnak: Itt vagyunk, mi vagyunk a Janik, miénk a város.

Most itt álltak előttünk, teljes pompában. A helyi alvilág. Megtévedt fiatalok, ahogy apám fogalmazott. Ócska gazemberek, mondta a nagyanyám, sikeres vállalkozók az unokatestvérem szerint. Én tartottam tőlük.

A kilencvenes évek közepén jártunk, a rendszerváltás utáni években megváltozott minden, hirtelen könnyen lehetett Adidas meg Nike cuccokat szerezni, megváltoztak a törvények, a rendszer, és a városnak új kiskirályai lettek. Fiatal fiúk, akik úgy érezték, eljött az ő idejük. Nyers erővel elvették azt, amiről úgy gondolták, jár nekik. Védőpénzt szedtek az étterem-tulajdonosoktól, boltosoktól, fenyegetőztek, az utcán fegyverrel hadonásztak, nőket erőszakoltak meg, az ellenségeiket hordó savban tüntették el örökre, a hűtlen sajátjaikat kietlen helyeken ásták el. Ezt tudtuk mind, róluk beszélt az egész város.

Rezzenéstelen arccal ballagtunk hazafelé. Rájuk sem néztünk, nem vettünk róluk tudomást, lesütöttük a szemünket. A más városban élő rokonaink mindig azt kérdezték, hogy tudunk olyan városban élni, ahol a maffia uralkodik. Hát így, lesütött szemmel. Hogy nem nézünk oda.

.

Mikor kellő távolságra jutottunk tőlük, Andi csendesen elköszönt, két puszit nyomott az arcomra, és befordult a lépcsőházukba. Mi két blokkal arrébb laktunk. Még mindig a cipőm orrát bámulva gyalogoltam, észre sem vettem Júliát, aki szintén a mi lépcsőházunkban lakott. Majdnem nekimentem.

– Bocsánat. Nem figyeltem… – makogtam neki.

– Semmi baj! Mondd meg anyádnak, hogy üdvözlöm, és holnap várom! – válaszolta, mikor elviharzott mellettem.

Júlia fodrász volt. Anya szerint ő volt az egyetlen normális fodrász a környéken, aki nem ostoba tépett frizurákat készített, és nála a hajfestés sem azt jelentette, hogy hidrogénnel kiszívta tejszínűre az ember haját. Anya imádta a frizurákat, amiket Júlia nyírt neki. Én idáig kétszer voltam nála, csak sima egyenesítést kértem mindig. Nyolcéves korom óta ugyanolyan a hajam. Hosszú, egyenes, középen szétválasztott. Mindig copfban hordom, úgyhogy igazából mindegy, hogy milyen hosszú. Csak azt kértem tőle, hogy a töredezett hajvégeket vágja le. Azt jól megcsinálta.

.

Otthon a szokásos kép fogadott, morzsás konyhaasztal, félig kiivott kávés bögre, betonná száradt kifli a tányéron, a sajt csomagolása. Apám maradéka. Anya minden reggel főzött neki kávét, megterített, megvajazta a kiflit, szalámit szeletelt mellé, aztán kikészítette azt is, amit apám aznap felvett. A konyhaasztal mellé tette a tiszta zoknit, alsónadrágot, inget, pulcsit, apám meg sem nézte, milyen az idő, ki sem nézett az ablakon, szó nélkül felvette azt, amit anya kikészített neki. Így gyakran megtörtént, hogy apám egész nap izzadt a pulcsiban, vagy egész nap zübörgött, de soha nem kritizálta vagy köszönte meg anyám választását.

Anya korán indult, egy óvodában dolgozott óvónőként, ha reggeles műszakba volt beosztva, hajnalban kellett kelnie. Apa kicsivel korábban indul útnak, mint mi az öcsémmel. Megette a reggelit, de sosem pakolt el maga után. Ha anya ért haza korábban, magában motyogott, hogy még ennyit sem képes megtenni… Minden istenadta nap ez van, gürizek a munkában, gürizek otthon. A szokásos. Elpakoltam apám után a reggelit, és befeküdtem ruhástól az ágyba.

Bámultam a plafont, és semmihez sem volt kedvem. Szokásos. Csupán egy dologhoz volt kedvem, befeküdni egy kád forró vízbe, élvezni, hogy a habos buborékok hozzáérnek a meztelen testemhez. Élvezném, ahogy a mellem simogatom, a combom belső részét, aztán haladnék feljebb, körkörös mozdulatokkal, egyre erősebben, majd lassítva, döfködném a mutatóujjam.

Ahogy így ábrándoztam, észrevettem, hogy nedves a bugyim, de nem nyúlhatok magamhoz, mert az öcsém bármelyik pillanatban hazaérhet. Közös a szobánk, így még az sem tudom megcsinálni, hogy az ajtót magamra zárom. Mit nem adnék egy saját szobáért!

.

Összeszedtem magam, és elindultam a könyvtárba. Csepergett az eső, a sálam a fejem köré tekertem. Félúton járhattam, amikor ismét megláttam őket. Ezúttal többen voltak, talán nem is ugyanazok voltak, akikkel Andival találkoztunk. Tizenöten lehettek, és három fekete kocsi mellett álltak. Egy fiatal fiú feküdt a földön, az egyikük odalépett hozzá, hasba rúgta. A fiú összegömbölyödött, térdét az álla felé húzta, ekkor kapta a következő rúgást. Nem bírtam nem nézni. Tudtam, hogy el kell hogy tűnjek innen, észrevétlen kell maradjak, de valami húzott feléjük. Kíváncsi voltam, ki fekszik a földön. Olyan védtelennek tűnt, olyan igazságtalan volt ez a felállás, hogy tizenöten egy ellen… De nem volt mit tenni, a rendőröket fölösleges lett volna hívni, mire idevánszorognának, a fiút agyonütnék, és másnap megkeresnének engem is.

A sárga sustyákis férfi, aki a rúgta szerencsétlent, egyszer csak felém fordult.

– Helló – köszönt, és idétlenül nevetni kezdett.

Ricsi volt az, a hetedikről. A lépcsőházból ismertük egymást. Ledöbbentem. Összehúztam a sálam, és szapora léptekkel a könyvtár felé vettem az irányt. Nem is köszöntem neki vissza, ezt biztosan zokon vette. A liftben, ahol néha összefutottunk, többször is kioktatott, hogy az öcsémnek meg nekem előre kell köszönnünk neki, mert ő az idősebb, és jár neki a tisztelet. Bólogattunk hevesen. Egyszer a bokszerjét is elővette, de azt mondta, csak viccel.

Amikor a sarkon befordultam, észrevettem, hogy valaki követ. Egy vézna fickó volt az, vastag aranylánccal a nyakában. Ő is Ricsiékhez tartozott, kiszúrhatta, hogy bámulom őket, talán ezért eredt a nyomomba. Megrémültem, automatikusan a mutatóujjam körmét kezdtem rágni, a szívem a torkomban dobogott. A fenének kellett nekem megállnom, dühöngtem, és utáltam magamat. Csak ezt ússzam meg! Futni nem mertem, de egyre tempósabban gyalogoltam. A fickó utolért.

– Ájjá má meg! Ne siessé, hé, hallú! – kiáltotta utánam, de eszembe sem volt megállni.

Futni kezdtem, amilyen gyorsan csak bírtam, sprinteltem a könyvtár irányába. Nem néztem hátra. A fickó még kiabált valamit, de nem értettem tisztán. Olyan ócskán beszélt, félig szlovákul, félig magyarul, erős tájszólásban, és minden második szava az volt, hogy: hallú… A hangja egyre távolabbról jött, de nem mertem hátranézni. Futottam tovább, mint az őrült.

A könyvtárhoz érve teljes erővel vágtam ki az ajtót, a két kötött mellényes könyvtárosnő kérdően nézett rám.

– Jó napot! – köszöntem, villámgyorsan kibújtam a kabátomból, és a terem hátsó részében húztam meg magam, próbáltam elbújni, eltűnni az atlaszok és világtérképek közt.

Pár perccel később, amikor már nem vert olyan hevesen a szívem, kikukucskáltam az ablakon. Már nem volt ott a fickó. Eltűnt, de ettől még nem könnyebbültem meg.

[3] suhogós szabadidőruhás

[4] farmerkabátot

[5] tornacipőm

JÚLIA

A fodrászszalon nyitott ablaka mellett ültem, délelőttre nem jelentkezett be vendégem. Egyedül kavargattam a forró kávét az ablak mellett. A bögre szinte pörzsölte az ujjaimat.

A falnak támasztottam a fejemet, úgy figyeltem a gyalogátkelőn átigyekvő anyukát, ahogy idegesen tolja a babakocsit és jobb kezével egy háromévesforma kisfiút ráncigál. Az anyukát látásból ismertem. Ebben nincs semmi különös, ebben a városban mindenki ismert mindenkit, ha névről és címről nem is, de összefutottak már párszor, az biztos.

Megnéztem a kockás füzetet, amibe a bejelentkezést vezettük. Három tartós, két festés, ismerősök mind, évek óta hozzánk jártak. Az első vendég tizenegyre érkezik, addig volt három órám. Felhangosítottam a zenét, és eldöntöttem, hogy ma szuper napom lesz, jól fogom magam érezni, és nem esek önsajnálatba. Ez egy jó nap lesz! A fiam végre kigyógyult a náthából, ma már iskolába is ment, Zolika jókedvűen, fütyörészve indult el otthonról. Én is fütyörésztem. Egy régi slágert, amit a búcsúban hallottam pár hónappal ezelőtt, és azóta sem ment ki a bugyuta dallam a fejemből.

Nem szerettem, ha üres a szalon, nekem az tetszett, ha ott voltak a csajok, ha zsivaj volt, ha a vendégek egymásnak adták a kilincset, ha élet volt. Abban az esős időben, egy olyan szürke nap egyedül gubbasztani a szalonban nem volt nagy móka.

Végigböngésztem a tévéújságot, tollal bekereteztem azokat a műsorokat, amik érdekesek, úgy terveztem, este megnézek egy remek kis romantikus komédiát nyolckor. Korábban leteszem Zolikát, főzök egy teát, és bekuckózom. Ez lesz az én romantikus estém. Feri éjszakás a héten, vagy lehet, hogy mától nappalos, nem is tudom. Ha nem dolgozik, akkor sincs otthon. Ha kérdezem, hová megy, azt mondja, nem beszélhet a munkájáról. Feri rendőr, nem is akármilyen, magas beosztású. Hogy éppen milyen rangja van, nem lényeges, holnapra úgyis megváltozik. Hiszem is a sok fontos munkáját, meg nem is. Ha egy kisvárosi fodrászszalonban dolgozik az ember, ahol állandóan az megy, hogy ki kit csal épp kivel, akkor nem kell ahhoz paranoiás házisárkánynak lenni, hogy összerakja, ha minden férfi csalja feleségét, akkor a mindenbe az ő ura is beletartozik.

Persze zavarna, ha beigazolódna a feltételezésem, kitépném a haját a kis lotyónak, de Ferinek is, az biztos! Addig meg úgy vagyok vele, ha nem tudom, nem fáj.

Fúj, milyen közhely, pont olyan, amilyenekkel a nyugdíjas nénik dobálóznak folyton. Osztják az észt, adják a kéretlen jótanácsokat.

– Ha én még egyszer fiatal volnék! – sopánkodnak.

Bólogatunk a szárítás közben, de senki nem figyel rájuk.

Hogy múlassam az időt, felöltöztem, és lesöpörtem a fodrászat előtti járdát. Elszívtam egy cigit, lepucoltam kívülről az ablakpárkányt, szedtem pár gesztenyét a zsebembe. Amióta gyerekem volt, szinte éveket töltöttem csillogós kavicsok és apró kincsek gyűjtögetésével, nem bírtam megállni, hogy a szép, kerek gesztenyéket ne gyűjtsem össze.

Aztán visszamentem a szalonba, felvettem a fehér papucsom, és megnéztem az órát. Kilenc múlt öt perccel. Sokkal többnek tűnt, örökkévalóságként hatott az a két óra, amit egyedül kell töltenem az első vendég érkezéséig.

Főztem még egy kávét, ismét rágyújtottam, és az ablakból figyeltem a várost. Gréti szerint – a gyerekével járt Zolika angolra – ez egy unalmas porfészek.

– Itt nincsenek hegyek, tenger vagy tópart, még csak erdő sincs vagy egy park nagy platánfákkal. Ez itt mind hiányzik – darálja folyton, és igaza van, itt nincs semmi ilyesmi.

Helyette jó a termőföld, szinte minden megterem, mézédes a gyümölcs, a gyümölcsfák permet nélkül is dúsan érnek, paradicsomot, paprikát frissen a kertből egész nyáron csemegézünk, és nincs jobb érzés annál, amikor a fáról leveszed a barackot, nadrágodba törlöd a szőrös héját, és megeszed ott helyben.

Vágyom vissza a faluba nagyon. Sokkal jobban szeretem a kerti munkát, mint itt aszalódni a blokkban a hatodik emeleten, és arról pletykálni az alsó szomszéddal, hogy a felső szomszéd milyen ritkán tereget.

Feri hallani sem akar róla, ő nem megy a trágyaszagba. Ő városi, szerinte a legszebb fű a beton, és a művirág a legpraktikusabb felfedezés. Kicseszed a teraszra, és amíg el nem viszi egy erős szél, ott díszeleg öntözés meg visszametszés nélkül, mondogatja.

.

Míg a kis falusi házon ábrándoztam, a helyiség végében megcsörrent a telefon. Erika volt, a kolléganőm. Azt mondta, lebetegedett, nem tud bejönni, kérte, hogy a két vendégét intézzem én. A hangja halk volt, remegett. Sírt.

– Minden rendben? Biztos csak megfázás? – kérdeztem.

– Persze. A szokásos, tudod – mondta, és a vonal megszakadt.

Ledermedtem. A telefonkagylót visszatettem, és csak bámultam percekig. Szokásos – ismételgettem Erika szavait, és tudtam, hogy újra megtörtént. Hogy az a mocsok újra megtette…

Felkaptam a kabátomat, bezártam a szalont, az ajtón a Nyitva táblát megfordítottam, és rohantam Erikáék felé. Két órám van az első vendégig, addigra visszaérek, de muszáj megnéznem Erikát, látnom kell, hogy rendben van, hogy életben van. A sarkon vettem csak észre, hogy a papucsomban vagyok, a nagy sietségben megfeledkeztem a csizmáról. A kabátom a cipzárnál markoltam össze, úgy szaladtam a városban. Csak a főnöknő ne jöjjön szembe, csak vele ne találkozzak, ezt mantráztam.

Ködös, szürke idő volt, alig kószáltak az utcákon. Az esernyők meg kapucnis kabátok láttán tudatosodott bennem, hogy csepereg az eső, és a hajam már vizes. Papír zsebkendőért kutatva nyúltam a zsebembe, azzal törölgettem az arcomat. Úgy tíz perc alatt értem a tömbház elé. Erősen dobogott a szívem, szúrt az oldalam, a fehér zokni piszkos lett a papucsban. A festék az arcomon leázott, a fekete spirálom a szemem alá került, a rúzsom elkenődött, láttam magamat a bejárati ajtó üvegében. Felcsengettem Erikáékhoz, de hiába nyomtam újra és újra, nem nyitottak ajtót. Már megvolt a B tervem is: sorra felcsöngetek az itt lakókhoz, hogy nézzék már meg, mi van Ciernyékkel, és nyissák ki nekem a bejárati ajtót.

Egy gimnazista forma fiú jelent meg mögöttem, kezében nagy kulcscsomóval. Remek, beosonok mögötte, járt a fejemben. Rohantam fel a lépcsőkön, és dörömbölni kezdtem az ajtajukon.

– Erika, tudom, hogy benn vagy, nyisd ki, én vagyok az!

A hangzavarra a szomszéd nyitott ajtót. Az idős nő bámult, láttam a szemében, hogy tudja, miért vagyok itt.

– Nincsenek itthon, elmentek – mondta.

– Hová?

– Nem tudom. – Csak állt az ajtóban, nem mozdult. – Erikát is láttam, együtt mentek el. Jól van. Vagyis hát… tudja, hogy értem. A saját lábán ment.

Bólintottam. Magam sem értem, miért pont ilyen reakciót váltottak ki belőlem a nő mondatai. Még mindig ott állt, a félig nyitott ajtó kilincsét markolta. Ő a szembeszomszéd, gondolom, min-den este ennek a baromnak az őrjöngését, kiabálását, káromkodását és a csapkodását hallgatja. A vaskos férfiököl néha a konyhapultot és az ablakot töri, néha Erika csontját…

– Várjon – szólt a nő, majd befordult a lakásába, valamit matatott, és egy esernyővel jelent meg. – Ezt vigye magával. Délutánig esni fog, jól jön még – mondta, és a kezembe nyomott egy kockás, összecsukható esernyőt.

Éreztem, kedvessége nem nekem szólt, hanem Erikának. Talán kompenzál, talán így akarja megnyugtatni lelkiismeretét, amiért nem szaladt Erika segítségére, amikor annak szüksége lett volna rá. Nem hívott rendőrt, nem küldte át a férjét, hogy szóljon már a szomszédnak, mondja meg neki, mint férfi a férfinak, hogy ilyet nem csinálunk… Nőt nem ütünk, te vadbarom, egy ötvenkilós nőn mit ütsz, te ökörikra?

Az esernyőt elfogadtam, és megkértem, hogy szóljon Erikának, hívjon fel, ha hazaért. Némán bólintott. Mostanra nála is betelhetett a pohár. Mégis meddig lehet bírni, hogy az ember minden este azt hallgatja, ahogy ez a barom püföli a feleségét… Idáig nem bírta összeszedni magát, nem volt elég bátor, de most már talán megteszi. Átmegy ő, bekopog, addig veri az ajtót, míg az az istenfattya ki nem nyitja, és megmondja neki a magáét.

Valami történhetett, talán látta Erikát, és elborzadt. Mindegy is, talán mostantól nem marad közömbös. Pár perc alatt visszaértem a szalonba. Amint leráztam az esőt az ernyőről, egy ázott fiatal férfi esett a fodrászatba. Köszönt, levetette a kabátját, ekkor ismertem fel, András, egy régi vendég volt, akinek öt milliméteresre vágtam mindig a haját. Most is ugyanazt kérte. A székben ült, és észrevettem, hogy engem figyel. Ideges voltam, zavart, talán attól tartott, hogy belenyírok a fülébe. Egy pillanatra találkozott a tekintetünk a tükörben, aztán elfordítottam a fejem.

– Minden rendben? – kérdezte, én meg hápogtam, hogy persze, csak olyan rossz az idő, fáj a fejem, talán a migrén.

Aztán egyszer csak rázúdítottam mindent. Magam sem értem, miért pont akkor tört ki belőlem, de elmondtam neki, hogy a kolléganőmet rendszeresen bántalmazza a férje, aki rendőr. Az én férjem is az, szóltam már neki, hogy közbe kéne lépnie, valamit csinálni kell, mert az lesz a vége, hogy megöli. Az ilyen történeteknek mindig az a vége. Feri mindig azzal rázott le, hogy az ő dolguk, ne üssem bele az orrom, majd kibékülnek, nekik kell megoldaniuk. De itt nincs mit megoldani. Ráadásul Feri kollégájáról van szó, többszörösen kínos neki ez az egész. A helyzet kilátástalan, rendőrt nem lehet hívni, mert hát hogyan… Jöjjenek, mert a kollégájuk üti a feleségét? Na persze! Erika szülei két blokkal arrébb laknak, egyszer már megszökött, ott bújt el náluk a két gyerekkel. Húsz perc után megtalálta őket, és szíjjal verte Erikát a gyerekei szeme láttára, hogy jól jegyezze meg mindenki, innen soha, sehová nem megy senki az ő engedélye nélkül. Őt senki nem fogja szégyenbe hozni. Hát ilyen barom állat ez!

Magam is csodálkoztam, hogy így kiöntöm a lelkem. András a kezem után nyúlt, és gyengéden megszorította. Annyira jólesett az érintése! Nem tudom, mennyi idő telhetett el így, hogy szorítottuk egymás kezét, de kezdtem zavarba jönni. Mi van, ha valaki az ablakból meglát, hogy egy fiatal ficsúr kezét simogatom?

Hirtelen elengedtem, megmarkoltam az ollót, és a füle körüli hajszálakat rendezgettem. Bébifüle volt. Olyan pelyhes, puha, inkább hasonlított a fiaméra, mint a férjemére.

András sokáig hallgatott, látszott rajta, hogy keresi a megfelelő szavakat. Én sem tudtam volna mit válaszolni az ő helyében. Talán hallgatnom kellett volna, kínos ez az egész, bejött egy sima hajvágásra, én meg letámadom.

– Ismerem ezt az érzést. A tehetetlenséget. Amikor segítenél, de nem tudod, hol kezdd – szólalt meg végül, és a tükörben egymás szemébe néztünk.

A pamacsért nyúltam, megtisztogattam a nyakát a parányi hajdaraboktól. Kinn zuhogott az eső, az ablakpárkányról az üvegre pattogtak az esőcseppek, a műanyag keretes falióra hangosan ketyegett.

Tik-tak, tíz perc van még a bejelentkezett vendégig, tik-tak, ideje ezt abbahagyni, tik-tak, ez már túlment az húszkoronás hajvágáson, tik-tak, idáig ez tizenöt perc alatt megoldottad, a fickó meg közel egy órája itt ül. Tik-tak, ezt most kell abbahagyni.

Hirtelen mozdulattal lerántottam róla a vágókendőt, és a pénztárgéphez léptem. Beütöttem egy férfi mosás-vágást.

– Húsz korona lesz – mondtam neki.

Ő a pénztárcáját kereste, majd fizetett.

Az ablakból figyeltem, ahogy felnyitja az esernyőjét, alábújik, behúzza a nyakát, és elindul a zuhogó esőben a város irányába.

Libabőrös lett a hátam. Beleborzongtam. Az járt a fejemben, hogy ha ez egy film lenne, akkor utánaszaladnék, megérinteném a vállát, visszahívnám egy forró teára, kitenném a Zárva táblát, leengedném a redőnyöket, hogy senki se lásson minket, a puha kezét fognám, és arról mesélnék neki, amiről az utóbbi években vagy talán soha nem beszéltem. A félelmeimről. A fojtogató tehetetlenségérzésről. A vágyaimról, hogy egyszer elhúzok ebből a szürke városból.

De ez nem egy film volt, hanem az életem.

Csak álltam, és figyeltem, míg eltűnt az esőben.

A férjemre gondoltam, és arra a megfogalmazhatatlan érzésre, amit már jó ideje nem éreztem. Egy örökkévalóság óta voltunk házasok, nem is tudom hány éve. Az évfordulókat nem ünnepeltük, Feri ízetlenkedésnek tartja az ilyesmit. Számolni kezdtem. A fiunk kilencéves, én huszonkettő és várandós voltam, amikor összeházasodtunk. A kettő ok együtt adta ki a döntést, hogy hozzámenjek Ferihez. Nem voltak bennünk nagy érzelmek, eget rengető vonzódás, erős vágy vagy szerelem. Egy félresikerült megszakításos szex egy falusi búcsú után, ez volt minden… Ezért kötöttük össze az életünket.

Hirtelen ajtócsapódást, majd szűzmáriázást hallottam, a tizenegyes vendégem pontosan érkezett. Az ötvenes nő egyből azzal kezdte, hogy borzalmas az idő, hogy rohadjon meg. Beázott a cipője, a városban térdig érő tócsák voltak mindenütt, megállás nélkül mondta. Aztán rázendített arra, hogy épp hol fáj neki, mit mondott az egyik orvos és a pozsonyi főorvos az ízületére, milyen gyógyszerből napi hányat szed, milyen színűt és milyen íze van. Keserű, bűn keserű – mondogatta.

Nem figyeltem rá.

.

A nap hosszan és nehézkesen telt, vártam Erika hívását, és vártam valami mást, megfoghatatlant is. Az ablakot kémleltem egész nap, annyira nem tudtam koncentrálni, hogy egyszer túltoltam a vágást. A vendég három centi rövidítést kért, én meg valahogy elfeledkeztem róla, és alaposan megkopasztottam.

– Töredezett volt, elvékonyodtak a szálak, muszáj volt lenyírnom. Majd teszek rá balzsamot, attól egészségesebb lesz! – mentettem ki magam egész ügyesen.

.

A munka után elmentem Zolikáért, majd megálltunk a boltban bevásárolni. Két nagy szatyrot cipeltem hazafelé. Ilyenkor mindig megfogadom, hogy hétvégére időzítem a nagybevásárlást, és hét közben csak a legszükségesebb dolgokat veszem meg, de valahogy ez akkor összecsúszott.

Zolika jókedvűen magyarázta, hogy az egyik gyerek a nagyszünetben azzal próbálkozott, hogy köpött egy jó nagyot fel az ég felé, majd aláállt nyitott szájjal, és megpróbálta elkapni.