Vélemények a könyvről

„Ennél jobb irodalmi portré még nem született a nők közötti barátságról.”

The Guardian

„Elena Ferrante ugyanaz Nápolynak, mint Charles Dickens volt Londonnak.”

The Washington Post

„Már kamaszkoromban is úgy éreztem, ismerem önt a könyvein keresztül.”

Roberto Saviano, a Gomorra szerzője

„A két főszereplő erősen emlékeztet Szabó Magda Ajtó című regényének hőseire. Emerenc, az intelligens, büszke házvezetőnő, aki egy értelmiségi nő, egy író otthonát tartja rendben, Lilát idézi, az értelmiségi írónő pedig Elena hasonmása. Ráadásul azt a kapcsolatot is mintha Emerenc irányítaná.”

Sheila Heti, a Változások könyve szerzője

„Ha én lennék a világ ura, mindenkinek megparancsolnám, hogy olvassa el ezeket a könyveket.”

Elizabeth Strout, a Kisvárosi életek
és a Maradj velem szerzője

„Életem egyik legnagyszerűbb olvasmányélménye.”

Louise Erdrich, A Körkunyhó szerzője

„Nem véletlen, hogy Ferrante kedvenc hasonlata az életre és az azt leképező regényekre: »a kibogozhatatlan csomó«.”

24.hu

Elena Ferrante

Az elvesztett gyerek
története

érett kor — öregkor

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Elena Ferrante: Storia della bambina perduta
Edizioni e/o, Roma, 2014

A történet szereplői és eseményei, valamint a műben leírt nevek és párbeszédek kizárólag a képzelet szüleményei. Mindenféle hasonlóság, egyezőség vagy összefüggés valós eseményekkel, helyszínekkel, nevekkel vagy személyekkel csakis a véletlen műve.
Ha a szerző valóban létező intézményeket, újságokat, folyóiratokat, könyveket említ, kizárólag az elképzelt szereplők vonatkozásában teszi.

Copyright © 2014 by Edizioni e/o
Hungarian translation © 2019 Verseghi Anna
Magyar kiadás © 2019 Park Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Edizioni e/o; Emanuele Ragnisco –
www.mekkanografici.com
Borítófotó © Cultura/Hybrid Images/Getty

ISBN 978 963 355 604 7

Szerkesztette Tönkő Vera
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Lovass Ildikó
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
Elektronikus könyv Ambrose Montanus

SZEREPLŐK ÉS UTALÁSOK
AZ ELŐZŐ RÉSZEK ESEMÉNYEIRE

CERULLO CSALÁD (a suszter családja)

Fernando Cerullo, cipész, Lila apja

Nunzia Cerullo, Lila anyja

Raffaella Cerullo, becenevén Lina vagy Lila. 1944 augusztusában született. Hatvanhat éves, amikor nyomtalanul eltűnik Nápolyból. Nagyon fiatalon feleségül megy Stefano Carraccihoz, de egy ischiai nyaralás közben beleszeret Nino Sarratoréba, és elhagyja érte a férjét. A Ninóval való együttélés kudarca és a fia, Gennaro (becenevén Rino) születése után Lila végleg elhagyja Stefanót, amikor megtudja, hogy Ada Cappuccio gyereket vár a férfitól. San Giovanni a Tedduccióba költözik Enzo Scannóval, de néhány évvel később visszatér vele és Gennaróval a telepre, ahol született.

Rino Cerullo, Lila bátyja. A felesége Pinuccia Carracci, Stefano húga; két gyerekük van. Lila elsőszülött fia, Gennaro őutána kapta a nevét.

További gyerekek

GRECO CSALÁD (a portás családja)

Elena Greco, becenevén Lenuccia vagy Lenù. 1944 augusztusában született, ő az elbeszélője ennek a hosszú történetnek. Az elemi után Elena egyre sikeresebben folytatja tanulmányait, mígnem diplomát szerez a Pisai Egyetemen. Ott ismerkedik meg Pietro Airotával, néhány év múlva összeházasodnak, és Firenzében telepednek le. Két lányuk születik: Adele (becenevén Dede) és Elsa, de Elenát nem elégíti ki a házassága, elhagyja a gyerekeit és Pietrót; viszonyt kezd Nino Sarratoréval, akibe gyerekkora óta szerelmes.

Peppe, Gianni és Elisa, Elena öccsei és húga. Elisa, bár Elena ellenzi, összeáll Marcello Solarával.

Az apa, portás a városházán

Az anya, háztartásbeli

CARRACCI CSALÁD (don Achille családja)

Don Achille Carracci, feketepiacon és uzsorán gazdagodott meg. Meggyilkolták.

Maria Carracci, don Achille felesége, Stefano, Pinuccia és Alfonso anyja. Az ő keresztnevét viseli Stefano és Ada közös lánya.

Stefano Carracci, a néhai don Achille fia, kereskedő, Lila első férje. Elégedetlen lévén a Lilával való zűrös házasságával, viszonyt folytat Ada Cappuccióval, majd összeköltöznek. Lilával közös fia Gennaro, Adával közös lánya Maria.

Pinuccia Carracci, don Achille lánya. Feleségül megy Rinóhoz, Lila bátyjához; két gyerekük születik.

Alfonso Carracci, don Achille fia. Hosszú jegyesség után beletörődik, hogy feleségül vegye Marisa Sarratorét.

PELUSO CSALÁD (az asztalos családja)

Alfredo Peluso, asztalos, kommunista, börtönben halt meg.

Giuseppina Peluso, Alfredo odaadó felesége; a férje halála után öngyilkos lett.

Pasquale Peluso, Alfredo és Giuseppina elsőszülött fia, kőműves, kommunista aktivista.

Carmela Peluso, becenevén Carmen, Pasquale húga, sokáig Enzo Scanno barátnője volt, utóbb feleségül ment a telepi benzinkutashoz; két gyerekük születik.

További gyerekek

CAPPUCCIO CSALÁD (a bolond özvegy családja)

Melina, Nunzia Cerullo rokona, valósággal eszét vesztette, amikor véget ért a viszonya Donato Sarratoréval.

Melina férje, homályos körülmények közt halt meg.

Ada Cappuccio, Melina lánya. Sokáig Pasquale Peluso barátnője, majd Stefano Carracci szeretője lett, utóbb hozzáköltözött. Közös lányuk Maria.

Antonio Cappuccio, Ada fivére, autószerelő. Elena régi udvarlója.

További gyerekek

SARRATORE CSALÁD (a vasutas-költő családja)

Donato Sarratore, nőcsábász, Melina Cappuccio szeretője volt. Elena, nagyon fiatalon, az ischiai tengerparton odaadja magát neki bánatában, amiért Nino összejött Lilával.

Lidia Sarratore, Donato felesége

Nino Sarratore, Donato és Lidia elsőszülöttje, hosszú, titkos viszonya volt Lilával. Eleonora férjeként (közös fiuk Albertino) viszonyt folytat Elenával, aki maga is házasságban él, és két gyereke van.

Marisa Sarratore, Nino húga. Feleségül megy Alfonso Carraccihoz. Michele Solara szeretője lesz, két gyerekük születik.

Pino, Clelia és Ciro Sarratore, Donato és Lidia további kisebb gyerekei.

SCANNO CSALÁD (a zöldség- és gyümölcsárus családja)

Nicola Scanno, zöldség- és gyümölcsárus, tüdőgyulladásban halt meg.

Assunta Scanno, Nicola felesége, rákban halt meg.

Enzo Scanno, Nicola és Assunta fia. Sokáig járt Carmen Pelusóval. Gondját viseli Lilának és a fiának, Gennarónak, amikor Lila végleg elhagyja Stefano Carraccit, és San Giovanni a Teduccióba költözteti őket.

További gyerekek

SOLARA CSALÁD (a bár-cukrászda tulajdonosának családja)

Silvio Solara, a bár-cukrászda tulajdonosa.

Manuela Solara, Silvio felesége, uzsorás. Öregkorában meggyilkolják a házuk előtt.

Marcello és Michele Solara, Silvio és Manuela fiai. Marcello fiatalkorában kosarat kapott Lilától; sok évvel később összeáll Elisával, Elena húgával.

Michele Gigliolát, a cukrász lányát vette feleségül, két gyerekük születik, és ugyancsak két gyereke van Marisa Sarratorétól, a szeretőjétől. De Lila nem és nem megy ki a fejéből.

SPAGNUOLO CSALÁD (a cukrász családja)

Spagnuolo úr, a Solara bár-cukrászda cukrásza.

Rosa Spagnuolo, a cukrász felesége.

Gigliola Spagnuolo, a cukrász lánya, Michele Solara felesége, a gyerekei közül kettőnek az anyja.

További gyerekek

AIROTA CSALÁD

Guido Airota, a görög irodalom professzora.

Adele, a felesége

Mariarosa Airota, a lányuk, művészettörténet-tanár Milánóban.

Pietro Airota, Mariarosa öccse, nagyon fiatalon egyetemi tanár. Elena férje, Dede és Elsa apja.

Tanárok

Ferraro, tanító, könyvtáros

Oliviero, tanítónő

Gerace úr, középiskolai tanár

Galiani, gimnáziumi tanárnő

További szereplők

Gino, a patikus fia. Kiskorukban Elena barátja. A telepi fasiszták vezére, a gyógyszertáruk előtt ölik meg egy összecsapás során.

Nella Incardo, Oliviero tanítónő unokahúga

Armando, orvos, Galiani tanárnő fia. A felesége Isabella, van egy fiuk, Marco.

Nadia, egyetemista, Galiani tanárnő lánya; Ninóval járt. Baloldali aktivistaként összejön Pasquale Pelusóval.

Bruno Soccavo, Nino Sarratore barátja, a családi hentesárugyár örököse. A saját üzemében gyilkolják meg.

Franco Mari, Elena barátja a lány első egyetemi éveiben; a baloldali mozgalomnak szenteli életét. Fél szemét elveszti egy fasiszta utcai rajtaütés során.

Silvia, egyetemista és aktivista. Fia, Mirko a Nino Sarratoréval való futó viszonyából született.

ÉRETT KOR
Az elvesztett gyerek története

1

1976 októberétől egészen 1979-ig, amikor visszaköltöztem Nápolyba, kerültem a szoros kapcsolatot Lilával. Nem volt könnyű. Majdhogynem erőnek erejével igyekezett beavatkozni az életembe; én nem vettem tudomást róla, vagy elviseltem, vagy szenvedtem az igyekezetétől. Bár úgy viselkedett, mintha csak a segítségemre akarna lenni életem egy nehéz szakaszában, nem felejtettem el neki, hogy milyen megvetéssel bánt velem.

Visszatekintve, úgy gondolom, hogy egykettőre lecsillapodtam volna, ha csak sérteget; idióta vagy, ordította a telefonba, amikor Ninóról beszéltem neki, pedig korábban soha, soha nem beszélt velem így. Valójában nem is a sértés bántott, hanem hogy Dedére és Elsára hivatkozott. Gondold el, milyen rosszat teszel a lányaiddal, figyelmeztetett, és akkor nem is vettem szívemre a dolgot. Hanem ahogy múlt az idő, egyre jobban nyomasztottak a szavai, folyton az eszemben jártak. Lila soha a legcsekélyebb érdeklődést sem mutatta Dede és Elsa iránt, valószínűleg a nevükre sem emlékezett. Ha nagy néha idéztem a telefonba, hogy milyen aranyosat mondott valamelyikük, végig se hallgatott, azonnal másra terelte a szót. És amikor legelőször találkozott velük Marcello Solaránál, éppen csak egy szórakozott pillantást vetett rájuk, és mondott valami általánosságot, de nem méltatta figyelemre a ruhájukat, a frizurájukat, és még kevésbé, hogy a korukhoz képest milyen szépen, választékosan beszélnek. Pedig én szültem őket, én neveltem őket, belőlem voltak, énbelőlem, aki a barátnője öröktől fogva, úgyhogy figyelnie kellett volna – ha nem szeretetből, legalább tapintatból – az anyai büszkeségemre. De nem, még egy kis jóindulatú iróniára sem tellett tőle, közönyös volt, és kész. Csak most, e későbbi telefonbeszélgetés alkalmával jutottak eszébe a lányaim, kétségkívül féltékenységből, amiért eloroztam Ninót. Borzalmas anya vagyok, mondta, a boldogságomért boldogtalanná teszem a gyermekeimet. Valahányszor erre gondoltam, összezavarodtam. Ő, Lila törődött-e Gennaróval, amikor elhagyta Stefanót, amikor a szomszédasszonya gondjaira bízta a kisfiát, mert reggeltől estig a gyárban dolgozott, meg amikor elküldte hozzám, hogy egy időre megszabaduljon tőle? Követtem el hibákat, de egész biztosan jobb anya voltam, mint ő.

2

Efféle gondolatok kísértettek azokban az években. Olyan volt, mintha Lila, aki végeredményben Dede és Elsa kapcsán ezt az egyetlen álnok mondatot ejtette ki a száján, a lányaim védőügyvédje lett volna, én pedig, valahányszor a saját dolgaim miatt elhanyagoltam őket, kötelességszerűen bizonygattam, hogy nincs igaza. De Lila csak a rosszkedvem hangja volt, voltaképpen fogalmam sincs, hogy mi volt a véleménye rólam mint anyáról. Azt egyedül ő mondhatja el, ha sikerül behatolnia a szavak e hosszú láncolatába, hogy módosítsa a szövegemet, és nagy ügyesen beillessze a hiányzó láncszemeket, más szemeket pedig kiiktasson, így árulna el olyasmit is rólam, amit nem akartam vagy nem lettem volna képes elmondani. Kívánom, hogy beférkőzzön a szavaim közé, azóta kívánom, hogy belefogtam a történetünkbe, de mindenképpen be kell fejeznem, mielőtt végül áttekinteném e sok-sok lapot. Ha most próbálnám kideríteni, az bizonyosan leblokkolna. Régóta írok, és fáradok, egyre nehezebben tudom továbbgondolni a történetet a feltorlódó évek, a kisebb-nagyobb események, a hangulatingadozások káoszában. Ezért van, hogy olykor hajlamos vagyok gyorsan túllendülni a velem történteken, és rátérni Lilára és vele a temérdek bonyodalomra, olykor pedig, ami még rosszabb, hagyom sodortatni magam a saját életem viszontagságaival, hiszen azokat könnyebb elbeszélni. Mindenesetre ajánlatos kerülnöm ezt a dilemmát. Az első utat nem szabad követnem – a kapcsolatunk természete miatt csak önmagamon keresztül juthatok el hozzá, és ha félrehúzódom, szükségképpen fokozatosan nyomát vesztem Lilának. Hanem a másik útra sem léphetek. Mert Lila pont ezt szeretné, ebben biztos vagyok: beszélj csak, beszélj a magad tapasztalatairól! Rajta, mesélj, hogyan alakult az életed, az enyém senkit sem érdekel. Valld be, hogy még téged se! És a tanulság, amit levonna: én csak firkálmány vagyok az egyik könyvedben, firkálmány, aminek semmi köze a valósághoz; felejts el, Lenù, egy senkiről nincs mit mondani.

Na most akkor mi legyen? Megint igazat adjak neki? Elfogadjam, hogy felnőttnek lenni azt jelenti, hogy ne mutogasd, rejtsd el magad, míg el nem tűnsz egészen? Valljam be, hogy minél jobban múlnak az évek, annál kevesebbet tudok Liláról?

Ma reggel legyőzöm a fáradtságot, és íróasztalhoz ülök. Most, hogy közeledik történetünk legfájdalmasabb időszaka, szeretném megtalálni az egyensúlyt közte és énköztem, ha már az életben nem sikerült megtalálnom az egyensúlyt köztünk.

3

A Montpellier-ben töltött napokból mindenre emlékszem, csak a városra nem, olyan, mintha soha nem jártam volna ott. A szállodán és a hatalmas előadótermen kívül, amelyben Nino konferenciája zajlott, leginkább az maradt meg az emlékezetemben, hogy szeles ősz volt, kék ég borult a fehér felhők fölé. Mindazonáltal maga a Montpellier helynév sok szempontból a szabadulás jelképe maradt. Csak egyszer jártam Olaszország határain kívül, Párizsban, Francóval, és felvillanyozott a merészségem. De annak idején azt hittem, hogy az én világom örökre Nápoly marad, a telep, a párizsi kiruccanás a rendkívüli időknek tulajdonítandó, és olyannak láttam magam, amilyen soha nem leszek. Montpellier-ben, pedig korántsem volt olyan izgalmas, mint Párizs, úgy éreztem, hogy átszakadtak a gátak, nincsenek korlátaim. A puszta tény, hogy ott lehetek, bizonyosságnak tűnt a szememben: a telep, Nápoly, Pisa, Firenze, Milánó, egész Olaszország megannyi szilánk a nagyvilágon, és jól teszem, ha nem érem be töredékekkel. Montpellier-ben rádöbbentem, mennyire szűk a látóköröm és a nyelv, amelyen beszélek és írok. Montpellier-ben világossá vált számomra, hogy harminckét éves koromban nem elégíthet ki a feleség- és családanyaszerep. És azokban a szerelemtől sűrű napokban, életemben először, szabadnak éreztem magam mindazoktól a kötöttségektől, amelyek béklyóztak a származásom és neveltetésem miatt, és amelyek egyre szorosabbá váltak ragyogó egyetemi tanulmányaim miatt, amiatt, amilyen életutat választottam, és főleg hogy férjhez mentem. Montpellier-ben fogtam fel igazán, hogy korábban miért töltött el olyan nagy öröm, amikor láttam az első idegen nyelveken megjelent könyveimet, és miért szomorított el egyszersmind, hogy Olaszország határain kívül nemigen vannak olvasóim. Milyen csodálatos volt átlépni határokon, belesiklani más kultúrákba, és felfedezni, hogy amit véglegesnek gondoltam, nagyon is átmeneti! Hogy Lila soha életében nem mozdult ki Nápolyból, és még San Giovanni a Teduccio is rémülettel töltötte el, amit persze, szokás szerint, sikerült előnyként beállítania velem és a véleményemmel szemben, most egyszerűen korlátoltságnak láttam. Úgy reagáltam, mint akit megsértenek, és ugyanazokkal a szavakkal viszonoztam a sértést. Rosszul ítéltél meg? Nem, drágám, én ítéltelek meg rosszul téged: egész életedben a főutcán elhaladó teherautókat fogod bámulni.

Röpültek a napok. A konferenciaszervezők már jó előre foglaltak hotelt Ninónak, egyágyas szobát, és mivel későn szántam rá magam, hogy vele tartsak, már nem volt mód kétágyasra cserélni. Külön szobánk volt tehát, de minden este lezuhanyoztam, hálóruhát vettem fel, és egy kicsit kalapáló szívvel átmentem hozzá. Együtt aludtunk, szorosan összebújva, mintha attól félnénk, hogy álmunkban valami ellenséges erő elszakít bennünket egymástól. Reggel ágyba hozattuk a reggelit, élvezve a luxust, amit csak moziban láttunk, sokat nevettünk, boldogok voltunk. Napközben elkísértem a nagy konferenciaterembe, és bár az előadók is úgy olvasták fel sokoldalas szövegüket, mint akik maguk is halálra unják, örültem, hogy Ninóval lehetek; ott ültem mellette, de nem zavartam. Nagy figyelemmel követte az előadásokat, jegyzetelt, és időnként ironikus megjegyzéseket vagy szerelmes szavakat suttogott a fülembe. Ebéd és vacsora közben elvegyültünk a nemzetközi tudós társaságban; idegen nevek, idegen nyelvek. Hozzáteszem: a leghíresebb előadóknak külön asztaluk volt, a fiatalabb kutatók pedig egy közös nagy asztal körül foglaltak helyet. Lenyűgözött, hogy Nino milyen otthonosan mozog az előadóteremben és az étteremben egyaránt. Egészen más volt, mint diákkorában, vagy mint amikor majdnem tíz éve a védelmemre kelt a milánói könyvesboltban. Elnyomta magában a vitára mindig kész harci szellemet, ügyesen átlendült az egyetemi gátak fölött, kapcsolati hálót szőtt, komoly volt, és mindenkit elragadott. Mindegy, hogy angolul (kiválóan) vagy franciául (jól) beszélt, szellemesen hódolt régi szenvedélyének, a különböző stílusok hatásvadász használatának. Büszkeséggel töltött el, hogy mennyire tetszik mindenkinek. Néhány óra alatt népszerű lett, szólongatták, ide-oda hívták.

Csak a saját előadása előestéjén a hotelszobában változott meg. Rossz hangulata volt, szemlátomást szorongott. Szidta a szövegét, azt hajtogatta, hogy ő nem tud olyan könnyen írni, mint én, és idegeskedett, amiért nem szánt elegendő időt a felkészülésre. Furdalt a lelkiismeret – talán épp a mi bonyolult kapcsolatunk hátráltatta –, és avval próbáltam kiengesztelni, hogy megöleltem, megcsókoltam, és kértem, hogy olvassa fel az előadását. Ráállt, és elérzékenyültem, amilyen ijedt kisdiák arcot öltött. A szöveg ugyanolyan unalmas volt, mint a többi, amit végighallgattam a konferencián, de azért melegen dicsértem, és Nino megnyugodott. Másnap délelőtt aztán nagy hévvel szónokolt; megtapsolták. Este egy neves amerikai akadémikus meghívta az asztalához. Egyedül maradtam, de ez egy cseppet sem volt ellenemre. Ha Nino ott volt, senkivel sem beszélgettem, nélküle viszont kénytelen voltam a kezdetleges franciámmal elboldogulni, így esett, hogy összeismerkedtem egy párizsi párral. Megtetszettek, annál is inkább, mivel egykettőre kiderült, hogy hasonló cipőben járnak, mint mi. Fojtogatónak találván a házasság intézményét, ha sajgó szívvel is, de mindketten elhagyták házastársukat és gyermekeiket, és mindketten boldognak látszottak. Augustin, ötvenes férfi, kipirult arc, égszínkék élénk szempár, szőkés, tömött bajusz. Colombe a harmincas évei elején, akárcsak én, rövid, fekete haj, erős rajzolatú szem és száj a kicsike arcon, pazar elegancia. Elsősorban Colombe-bal beszélgettem, megtudtam, hogy van egy hétéves fia.

– Az én idősebbik lányom is hamarosan hétéves lesz – mondtam –, de már másodikba jár, nagyon tehetséges.

– A fiam is eszes, és élénk a fantáziája.

– Hogy fogadta a válásukat?

– Jól.

– Nem szenvedte meg?

– A gyerekek nem olyan merevek, mint mi, ők rugalmasak.

Elidőzött a gyerekek rugalmasságának témáján, és az volt az érzésem, hogy magát nyugtatgatja. Hozzáfűzte: a mi köreinkben meglehetősen gyakori a válás, és a gyerekek is tudják, hogy van ilyen. Amikor én viszont azt mondtam el neki, hogy egyetlen elvált nőt ismerek, egy barátnőmet, kívüle senki mást, egyszeriben hangot váltott, és panaszkodni kezdett a fiára: jó gyerek, de lassú, és az iskolában azt mondják, rosszalkodik. Feszélyezett, hogy ilyen szeretetlenül beszél a fiáról, valósággal neheztel rá, mintha direkt viselkedne úgy a kölyök, hogy neki rosszulessen. Augustin bizonyára észrevette, hogy feszengek, és gyorsan közbelépett, dicsérni kezdte az ő két fiát, az egyik tizennégy éves, a másik tizennyolc, és mindketten tetszenek a nőknek, mondta nevetve, a fiataloknak is meg az érett hölgyeknek is. Amikor Nino visszajött hozzánk, a két férfi – kivált Augustin – elkezdte csepülni a konferenciázókat, Colombe pedig gyorsan – és némiképp mesterkélten – csatlakozott hozzájuk. A mások leszólása kapcsolatteremtő erő. Augustin egész este sokat beszélt és ivott, a párja pedig felnevetett, mihelyt Nino szóra nyitotta a száját. Felajánlották, hogy elvisznek bennünket Párizsba, van hely az autóban.

A gyerekekről való társalgás és a meghívás, amelyre se igent, se nemet nem mondtunk, visszazökkentett a valóságba. Addig is sokat gondoltam Dedére és Elsára, meg persze Pietróra is, de olyan volt, mintha egy párhuzamos világban megmerevedett volna a kép: ott ülnek a firenzei lakásunk konyhájában az asztal körül, vagy bent a televízió előtt, vagy fekszenek az ágyukban. A két külön világ most összekapcsolódott. Tudatosult bennem, hogy a montpellier-i napok hamarosan véget érnek, és ki-ki megtér otthonába, szembenéz házassága válságával, én Firenzében, Nino Nápolyban. A lányaim teste ismét hozzáforrt az enyémhez, forró és fájdalmas volt az eggyé válás. Öt hosszú napja nem volt hírem felőlük, és a gondolattól hányingerem támadt, elviselhetetlen honvágy. Nem a jövőtől féltem úgy általában, a jövőt nyilvánvalóan Nino tölti be, de mi lesz a következő órákban, holnap és holnapután? Nem bírtam ellenállni, és bár majdnem éjfél volt – mit számít?, gondoltam, Pietro sosem alszik –, telefonáltam.

Elég bajos volt, de végre sikerült vonalat kapnom. Halló!, mondtam. Halló!, mondtam újra. Tudtam, hogy Pietro ott van a vonalban, és nevén szólítottam: Pietro! Itt Elena, hogy vannak a kislányok? Megszakadt a vonal. Vártam pár percet, aztán kértem a központost, hogy kapcsolja újra a számot. Eltökéltem, hogy akár egész éjszaka hívogatom, de ezúttal Pietro beleszólt:

– Mit akarsz?

– Hogy vannak a kislányok?

– Alszanak.

– Tudom, de hogy vannak?

– Mit érdekel?

– A lányaim.

– Elhagytad őket, nem akarnak többé a lányaid lenni.

– Ők mondták?

– Ezt mondták az anyámnak.

– Odahívtad Adelét?

– Igen.

– Mondd meg nekik, hogy pár nap, és otthon leszek.

– Ne, ne gyere haza. Se én, se a gyerekek, se az anyám nem akarunk látni többé.

4

Sírtam egy nagyot, aztán megnyugodtam, és visszatértem Ninóhoz. El akartam mondani neki a telefont, szerettem volna, hogy megvigasztaljon. Már éppen kopogtattam volna, amikor meghallottam, hogy beszél valakivel. Tétováztam. Hallottam, hogy telefonál, de azt nem, hogy mit mond, sőt azt sem, hogy milyen nyelven, mégis rögtön biztosra vettem, hogy a feleségével beszél. Szóval ezt csinálja minden este? Miközben én a szobámban felkészülök az éjszakára, és ő egyedül van, felhívja Eleonorát. Lehet, hogy konfliktus nélkül próbálnak válni, azért. De az is lehet, hogy éppen békülnek, és ha vége a montpellier-i kitérőnek, Eleonora visszafogadja.

Rászántam magam, kopogtattam. Nino elhallgatott, volt egy kis csend, de aztán Nino, még jobban lehalkítva a hangját, tovább beszélt. Mérgesen újra kopogtam, de hiába. Harmadszor is nekiveselkedtem, most már dörömböltem, hogy nyisson ajtót. Végre ajtót nyitott, és én azonnal nekitámadtam: titkol a felesége előtt, én az imént beszéltem Pietróval, a férjem nem akarja hagyni, hogy találkozzam a lányaimmal, az egész egzisztenciám veszélybe került, ő pedig Eleonorával turbékol a telefonban. Veszekedtünk, nehezen ment a megbékélés. Nino mindent bevetve nyugtatgatott, idegesen nevetgélt, szidta Pietrót, hogy hogy bánt velem, megcsókolt, én eltoltam magamtól, azt suttogta a fülembe: bolond vagy. Nem volt hajlandó elismerni, hogy a feleségével beszélt telefonon, nem és nem, sőt megesküdött a fia életére, hogy amióta eljött Nápolyból, híre sincs Eleonoráról.

– Akkor kivel beszéltél?

– Egy kollégával, innen, a hotelból.

– Éjfélkor?

– Éjfélkor.

– Hazudsz!

– Az igazat mondom.

Egy ideig nem is voltam hajlandó szerelmeskedni vele, nem bírtam, attól féltem, hogy már nem szeret. De aztán csak belementem, nehogy azt kelljen gondolnom magamban, hogy kész, mindennek vége.

Reggel, az öt együtt töltött nap során először, rosszkedvűen ébredtem. Indulni kellett, hamarosan véget ér a konferencia. De nem akartam, hogy Montpellier csak egy kitérő legyen, féltem hazamenni, féltem, hogy Nino hazamegy, féltem, hogy örökre elveszítem a gyerekeimet. Amikor Augustin és Colombe újra felajánlotta, hogy elvisznek Párizsba bennünket, sőt még náluk is lakhatunk, odafordultam Ninóhoz, remélve, hogy ő is kapva kap az alkalmon, neki is leghőbb vágya, hogy elhalasszuk a hazatérést. De ő megrázta a fejét, és sajnálattal közölte: nem lehet, vissza kell térnünk Olaszországba, és összehordott ezt-azt, repülőjegy, vonat, költségek. Gyengeség fogott el, csalódott voltam és haragudtam rá. Tehát igazam volt, gondoltam, hazudott, nem szakított végleg a feleségével. Minden áldott este felhívta, megígérte, hogy a konferencia végeztével hazamegy, nem tud egy-két nappal tovább maradni. És én?

Eszembe jutott a nanterre-i könyvkiadó és az írásművem arról, hogy hogyan találta ki a férfi a nőt. Mindaddig senkivel sem beszéltem magamról, még Ninóval sem. A mosolygós és majdnem néma nő voltam, aki a nagyszerű nápolyi professzorral tölti az éjszakát, és nappal se mozdul mellőle, lesi az óhaját, issza a szavait. És most színlelt könnyedséggel odavetettem: csak Ninónak kell hazamennie, nekem viszont pont Nanterre-ban van dolgom. Kiadják egy könyvemet, az is elképzelhető, hogy már meg is jelent, félig elbeszélés, félig esszé, mi lenne, ha magukkal mennék, elugorhatnék a kiadómhoz? Úgy néztek rám, mintha csak most vennék észre, hogy egyáltalán a világon vagyok, és megkérdezték, mivel foglalkozom. Megmondtam, és kiderült, hogy Colombe jól ismeri a hölgyet, aki a kicsi, de nagyon is jó hírű könyvkiadót igazgatja. Nekibátorodtam, és némi túlzástól sem visszariadva ecseteltem irodalmi pályámat. Nem a franciák előtt akartam én tündökölni, hanem Nino előtt. Emlékeztetni akartam, hogy van saját életem is, vannak sikereim, képes voltam otthagyni a lányaimat és Pietrót, és ha kell, nélküle is megvagyok, elválhatnak útjaink, nem egy hét vagy tíz nap múlva, hanem akár most azonnal.

Figyelmesen hallgatott, aztán nagy komolyan azt mondta Colombe-nak és Augustinnek: rendben van, ha nem zavarunk, magukkal megyünk. De amikor kettesben maradtunk, szenvedélyes szóáradatot zúdított rám, amelynek az volt a veleje, hogy bíznom kell benne, és való igaz, bonyolult a helyzetünk, de meg fogjuk oldani, és akkor bizony először is haza kell mennünk, nem menekülhetünk Montpellier-ből Párizsba, onnan pedig isten tudja, hová, szembe kell néznem a férjemmel, neki pedig a feleségével, csak aztán kezdhetjük el közös életünket. Úgy éreztem, hogy őszintén beszél, nem csak okosan. Zavaromban megcsókoltam, és azt suttogtam, hogy jó, rendben van. Azért mégiscsak elmentünk együtt Párizsba: néhány nap még kellett nekem.

5

Hosszú volt az út, erősen fújt a szél és időnként esett az eső. Sápadt volt a táj, rozsdafoltos, de néha szétszaladtak a felhők, és minden felragyogott, ragyogtak az esőcseppek. Mindvégig Ninóhoz bújtam, el-elaludtam a vállára hajtva fejemet, és élvezettel töltött el, hogy lám, újabb határokon lépek túl. Jó volt hallanom a kocsit betöltő idegen nyelvet, jó érzés volt, hogy egy olyan könyv ügyében járok, amelyet olaszul írtam, de hála Mariarosának, más nyelven jelenik meg először. Milyen bámulatos dolgok történnek velem, hihetetlen! Úgy tekintettem arra a kis kötetre, mint egy saját kavicsra, amelyet kiszámíthatatlan röppályára indítottam, akkora sebességgel, amelyet meg sem közelít azoknak a köveknek a sebessége, amelyeket Lila meg én gyerekkorunkban hajítottunk a fiúk bandájára.

De az út nem mindig volt kellemes, és olykor elszomorodtam. Meg aztán az az érzésem támadt, hogy Nino más hangon beszél Colombe-bal, mint Augustinnel, arról nem is beszélve, hogy az ujja hegyével meg-megérinti a vállát. Elpárolgott a jó hangulatom, látva láttam, hogy egyre bizalmasabb a kapcsolatuk. Mire Párizsba értünk, ők ketten jól összemelegedtek, élénken cseverésztek, Colombe nevetgélt, és ösztönösen igazgatta a haját.

Augustin a Saint-Martin-csatorna partján lakott egy szép lakásban, Colombe nemrégen költözött hozzá. Megmutatták a szobánkat, de még nem hagytak lefeküdni bennünket. Társalogtak tovább, mintha félnének magukra maradni. Fáradt voltam, feszült; én akartam Párizsba jönni, de most abszurdnak éreztem, hogy itt vagyok, távol a lányaimtól, ismeretlen emberek társaságában, Ninóval, aki ügyet se vet rám. Amikor végre magunkra csukhattuk a szobánk ajtaját, megkérdeztem:

– Tetszik Colombe?

– Szimpatikus.

– Azt kérdeztem, tetszik-e.

– Veszekedni akarsz?

– Nem.

– Akkor gondold végig, hogy tetszene Colombe, ha egyszer téged szeretlek?

Ha szárazon beszélt velem, rögtön rémület fogott el, féltem, hogy be kell látnom: valami elromlott köztünk. Á, csak kedves azokkal, akik kedvesen viselkedtek velünk, ezt gondoltam, mielőtt elaludtam. Rosszat álmodtam. Egyszer csak úgy éreztem, mintha egyedül volnék az ágyban, próbáltam felébredni, de visszazuhantam az álomba. Később, nem tudom, mennyi idő elteltével, újra felriadtam: Nino ott állt a sötétben, legalábbis így láttam. Aludj!, mondta. Visszaaludtam. Másnap a vendéglátóink elkísértek bennünket Nanterre-ba. Nino egész úton cinkosan évődött Colombe-bal. Próbáltam félvállról venni. Vele akarok élni, és azt nem lehet úgy, hogy folyton figyelem, gyanakszom. Elérve úti célunkat nyájasan körüludvarolta Mariarosa barátnőjét, a kiadó tulajdonosát és annak üzlettársát – egyikük jó negyvenes, másikuk túl a hatvanon, egyik sem hasonlítható Augustin csinos kedveséhez –, és én megkönnyebbülve sóhajtottam. Nem kell rémeket látni, minden nővel így viselkedik. Végre megint jól éreztem magam.

A két nő szeretettel fogadott, Mariarosa felől érdeklődtek. Megtudtam, hogy a könyvecském nemrég került a boltokba, de máris megjelent két kritika. Az idősebbik hölgy meg is mutatta, szemlátomást maga is csodálkozott, hogy milyen jókat írnak róla, és ezt el is ismételte Colombe-nak, Augustinnek és Ninónak. Átfutottam a mondott kritikát, két sor itt, négy ott. Nő írta mindkettőt – én nem ismertem őket, de Colombe és a szerkesztőnők igen –, és csakugyan fenntartás nélkül dicsérték a könyvet. Örvendezhettem volna, tegnap még én dicsértem magam, most már nem kell, magasztalhatnak mások. Mégsem jártam a fellegekben. Mintha attól, hogy szeretem Ninót, és ő viszontszeret, a szerelem megváltoztatott volna minden jót, ami történt, történik és történhet velem: kellemes és nem több, másodlagos. Ennek megfelelően visszafogott volt az örömöm, és nem mondtam határozott igent a kiadóim promóciós javaslataira. Jöjjön vissza minél hamarább, buzgólkodott az idősebbik hölgy, nagyon várjuk. A fiatalabbik hozzáfűzte: Mariarosa említette, hogy válságban van a házassága, reméljük, nem viseli meg túlságosan.

Nos tehát, a Pietróval való szakításom híre nemcsak Adeléhez jutott el, hanem Milánóba, sőt Franciaországba is. Sebaj, gondoltam, legalább könnyebb lesz visszavonhatatlanná tenni a különválást. És ezt is gondoltam: elveszem, ami jár nekem, nem fogok félelemben élni, hogy elveszítem Ninót, és nem fogom halálra aggódni magam Dede és Elsa miatt. Szerencsém van, Nino szeret, a lányaim pedig a lányaim, minden megoldódik.

Tartalom

Szereplők és utalások az előző részek eseményeire

ÉRETT KOR — Az elvesztett gyerek története

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

ÖREGKOR — A rossz vér története

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

EPILÓGUS — KÁRPÓTLÁS

1

2

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkiado

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Libre Baskerville – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License v2.0