KAREN DIONNE

Karen Dionne: The Marsh King’s Daughter

Copyright © 2017 by K Dionne Enterprises L.L.C.

Hungarian translation © Ballai Mária, 2017

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Karen Dionne: The Marsh King’s Daughter

G. P. Putnam’s Sons, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2017

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978-963-419-375-3 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Borító: STX PRODUCTIONS, LLC

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Rácz I. Péter

Korrektor: Kótai Katalin

Műfaj: thriller

Rogernek, mindenért

A gyümölcsöző élet maga után vonja a bukást is; a következő nemzedék felbukkanásakor az előző már elérte teljesítménye csúcsát. Leszármazottaink lesznek a legveszélyesebb ellenségeink, akikre nem vagyunk felkészülve. Ők maradnak fenn, és kiveszik meggyengült kezeink közül a hatalmat.

Carl Gustav Jung

– Hát tudod, a színe olyan, mintha tó vize volna – folytatta gólyaapó. – Ha kicsit kinyújtod a nyakadat, láthatsz is belőle valamit. Ott, a nádas mellett egy égerfa ledőlt törzse hever. Oda szállt a három hattyú, szárnyukat verdesték, s körültekingettek. Az egyik levetette hattyúmezét, s rögtön ráismertem a mi egyiptomi királykisasszonyunkra. Ott ült, s nem volt más köpönyege, mint hosszú fekete haja. Hallottam, mikor a másik kettőt arra kérte, hogy jól vigyázzanak hattyúmezére, mert lemerül a víz alá, hogy leszakítsa a virágot, amelyet a víz feléje tükrözött. Azok bólingattak, fölszálltak, s vitték magukkal az üres hattyúleplet. No né – gondoltam magamban –, mi szándékuk lehet, s ő ugyanezt kérdezhette tőlük, s a feleletet nem fülével hallotta, hanem szemével látta; hattyúmezével felszálltak a magasba! Merülj a víz alá! – kiáltották –, soha többé nem szállasz hattyúlepelben, sohasem látod viszont Egyiptomot! Maradj te csak a vad ingoványban! Hattyúmezét ezer darabra tépték, a tollai ide-oda szállongtak, mintha hópelyhek lennének, és a két gonosz lelkű királykisasszony elszállt.

– Szörnyű! – mondotta gólyaanyó. – Én ezt hallgatni sem tudom! De mondd már, mi történt aztán?

– A királykisasszony jajgatott és sírt! Könnyei az égerfatörzsre peregtek, s az egyszerre megmozdult, mert maga volt a lápkirály, ki a mocsárban lakik. Láttam, amint a fatörzs megfordult, s akkor már nem is volt fatörzs, hosszú, iszapos ágai úgy nyúltak előre, mint két emberi kar; a szegény gyermek nagyon megrémült, félreugrott a zöldfüves ingoványra, de az még engem sem bírna meg, hát még őt. Mindjárt lemerült, s vele együtt az égerfatörzse is, hiszen az vonta le magával. Nagy, fekete buborékok szálltak a víz színére, aztán nyomuk veszett. A királykisasszonynak a vadláp lett a sírja, már soha sem viszi el a virágot Egyiptomba.

Hans Christian Andersen: A lápkirály leánya[1]

Helena

Ha elárulnám anyám nevét, rögtön tudni lehetne, kiről van szó. Anyám híres volt, bár soha nem akart az lenni. Ilyen hírnévre senki sem vágyik. Jaycee Dugard, Amanda Berry, Elizabeth Smart – most rájuk gondolok, bár az anyám egyikükre sem hasonlított.

Rögtön tudni lehetne, ki az anyám, ha elmondanám a nevét, utána pedig jönne a töprengés – nem sokáig, mert már rég elmúltak azok az idők, amikor az emberek kíváncsiak voltak az anyámra –, hogy hol lehet most. És mintha született volna egy lánya is, amíg eltűntként tartották számon, nem? Vajon mi történt azzal a kislánnyal?

Azt is elmesélhetném, hogy én tizenkét éves voltam, anyám pedig huszonnyolc, amikor megszabadultunk a fogvatartónktól, és hogy egészen addig – ahogy az újságok körülírták – egy mocsárral körülvett, rozoga viskóban éltem Michigan Felső-félszigetének közepén. Hogy egy halom ötvenes évekbeli National Geographic magazinnak és a Robert Frost összegyűjtött verseit tartalmazó megsárgult kötetnek köszönhetően tanultam meg olvasni, és soha nem jártam iskolába, soha nem ültem biciklin, nem tudtam, mi az az elektromosság vagy a csapból folyó víz. Hogy az alatt a tizenkét év alatt anyámon és apámon kívül senki mással nem beszéltem. Hogy egészen addig nem tudtam, hogy foglyok vagyunk, mígnem már nem voltunk azok.

Beszámolhatnék arról, hogy anyám két éve meghalt, és bár a média hírt adott a haláláról, talán elsiklott fölötte az emberek figyelme, mert akkoriban sokkal fontosabb történetek árasztották el a sajtót. Elmondhatom, amit a lapok nem említettek meg: soha nem tudta túltenni magát a rabsága évein; nem volt az ügy csinos, határozott és őszinte bajnoka; az én félénk, visszahúzódó anyámmal nem kötöttek könyvszerződést, és nem jelent meg a képe a Time borítóján sem. Anyám éppúgy összezsugorodott a rá irányuló figyelemtől, mint a nyílgyökér levelei az első fagy után.

De nem fogom elárulni az anyám nevét. Mert ez nem az ő története, hanem az enyém.

1

– Várj meg itt! – kérem hároméves gyermekemet. Behajolok a furgon ablakán, és próbálom kihalászni a langyos narancslével teli csőrös poharat a magasított ülés és az anyósülés ajtaja közül, mert a kislányom mérgében oda hajította. – Anya azonnal visszajön.

Mari úgy nyúl a pohárért, mintha az élete múlna rajta. Alsó ajkát lebiggyeszti, és könnyek csordulnak ki a szeméből. Értem én. Fáradt. Én is az vagyok.

– Ah-a – nyöszörög Mari, miközben távolodni kezdek tőle. Kidülleszti a mellkasát, és úgy feszül a biztonsági övnek, mintha az egy kényszerzubbony lenne.

– Maradj nyugton, mindjárt jövök.

Résnyire szűkítem a szemem, és megrázom az ujjam, hogy tudja, komolyan beszélek, majd a teherautó hátuljához megyek. Intek a kölyöknek – Jason, azt hiszem, ez a neve –, aki épp dobozokat pakol egymásra a Markham’s áruszállítási bejáratának rakodórámpáján, majd lejjebb eresztem a platót, hogy le tudjam róla venni a saját dobozaimat.

– Helló, Mrs. Pelletier!

Jason kétszer olyan lelkesen viszonozza az integetésemet, mint ahogy én köszöntöttem őt. Még egyszer felemelem a kezem, így már kvittek vagyunk. Már annyiszor mondtam neki, hívjon Helenának, hogy nincs erőm tovább győzködni.

Bumm-bumm-bumm, hangzik a kocsiból. Mari az ablakkeretet csapkodja a poharával. Gondolom, kiürült. Válaszul megütögetem a tenyeremmel a platót – bumm-bumm-bumm –, mire Mari meglepetten hátrafordul, babahaja úgy simul az arcára, akár a kukoricabajusz. A leghatásosabb „hagyd abba, ha jót akarsz magadnak”-nézésemmel figyelmeztetem, majd a vállamra veszem az első két dobozt. Stephenben és bennem közös a barna haj és a barna szem, és ötéves lányunk, Iris is osztozik velünk ebben, ezért a férjem egészen addig értetlenül állt az általunk létrehozott ritka, aranyhajú gyermek előtt, amíg nem közöltem vele, hogy az anyám szőke volt. Stephen csak ennyit tud.

A Markham’s a négyből a harmadik hely, ahová árut viszek, és ez az áruház a lekvárjaim és dzsemjeim legnagyobb értékesítője a webshopom mellett. A Markham’sben vásárló turistáknak tetszik, hogy a termékeim helyben készülnek. Hallottam, hogy sokan több üveggel is vesznek, és azt viszik haza ajándékba vagy emlékbe. Az üvegek fedelére kockás anyagot szoktam kötni egy olyan madzaggal, melynek színe az üveg tartalmára utal: a málnalekváré piros, a bodzabogyóé lila, az áfonyáé kék, a nádbuzogány-áfonyáé zöld, a pitypangé sárga, a vadalma-vadcseresznyéé rózsaszín – azt hiszem, elég egyértelmű. Szerintem meglehetősen idétlen ez a megjelenés, de úgy tűnik, az emberek szeretik. És mivel egy olyan gazdaságilag elmaradott területen keresem a boldogulásomat, mint a Felső-félsziget, pontosan azt kell adnom az embereknek, amit akarnak. Ehhez nem kell zseninek lenni.

Rengetegféle vadon termő élelmet használhatnék, és számtalan módon el tudnám ezeket készíteni, azonban egyelőre maradok a lekvároknál és a dzsemeknél. Minden vállalkozásnak szakosodnia kell valamire. Az én védjegyem a címkéken lévő rajz, mely egy buzogányt ábrázol. Szinte biztos vagyok abban, hogy lekvárfőzéskor rajtam kívül senki sem kever buzogányt az áfonyához. Nem használok belőle sokat, csak épp annyit, hogy nyugodt szívvel használhassam a nádbuzogányt az elnevezésben. Gyerekkoromban a zsenge buzogány volt a kedvenc zöldségem. Még most is az. Minden tavasszal előveszem a gumicsizmám, és egy fonott kosárral együtt a furgon platójára teszem, majd elindulok a házunktól délre fekvő ingovány felé. Stephen és a lányok meg sem kóstolnák az ilyesmit, de Stephent nem zavarja, ha ilyet is főzök, amíg nem várom el, hogy ő is megegye. Pár percig kell sós, forró vízben párolni, és máris kész a legfinomabb zöldség. Az állaga kicsit száraz és kásás, ezért most már vajjal szoktam enni, de természetesen a vaj olyasmi, aminek a létezéséről gyerekkoromban nem is tudtam.

Áfonyát is délen, a fakitermelő területeken szoktam szedni. Vannak évek, amikor jobb a termés, mint máskor. Az áfonya szereti a fényt. Az indiánok régen meggyújtották az aljnövényzetet, hogy még jobb legyen a termés. Bevallom, én is kísértésbe estem már. Nem én vagyok az egyetlen, aki a lapályon kóborol, amikor érik az áfonya, ezért a régi utak melletti területeken különösen gyorsan leszedik a termést. De én nem bánom, ha le kell térnem a járt ösvényekről, és soha nem is tévedek el. Egyszer annyira bemerészkedtem a semmi közepébe, hogy a Természeti Erőforrás-gazdálkodási Minisztérium helikoptere is megpróbált megmenteni, miután észrevették, hogy a pusztában kóborlok. Sikerült meggyőznöm őket arról, hogy tudom, hol vagyok, és tudom, mit csinálok, azután végül békén hagytak.

– Mit szól ehhez a hőséghez? – kérdez Jason, miközben kinyújtja a kezét, és leveszi a vállamról az első dobozt.

Válasz gyanánt felmordulok. Volt idő, amikor fogalmam sem volt arról, hogyan válaszoljak egy ilyen kérdésre. Akármit is gondolok az időjárásról, az nem változtat semmin, tehát miért is érdekelne bárkit, hogy mit gondolok? Most már tudom, hogy az ilyen kérdésekre nem is kell válaszolni, és ez csak egy példa arra, amit Stephen „csevegésnek” nevez. Ilyenkor az emberek csak azért beszélnek, hogy beszéljenek, ezzel töltik ki az időt, és nem áll szándékukban semmi fontosat vagy érdemlegeset közölni. Így beszélgetnek az emberek azokkal, akiket nem ismernek igazán. Még mindig nem értem, miért jobb ez, mint csendben maradni.

Jason úgy nevet, mintha a nap legjobb viccével szórakoztatnám. Stephen meg van győződve arról, hogy ez teljesen megfelelő reakció, és nem kell foglalkozni azzal, hogy semmi mulatságosat nem mondtam. Miután eljöttem a lápról, sok gondot okoztak nekem a társadalmi konvenciók. Fogj kezet, amikor találkozol valakivel! Ne túrd az orrod! Állj a sor végére! Várd ki a sorod! Jelentkezz, ha kérdezni akarsz valamit a tanártól, majd várd meg, amíg felszólítanak! Ne büfögj és ne szellents, ha társaságban vagy! Ha valaki más otthonában vendégeskedsz, kérdezd meg, használhatod-e a mosdót! Miután végeztél, ne felejtsd el megmosni a kezed és lehúzni a vécét! El sem tudom mondani, hányszor éreztem úgy, mintha mindenki tudná, hogy kell helyesen viselkedni, csak én nem. Egyébként is: ki találja ki ezeket a szabályokat? És miért kell nekem követni ezeket? És milyen következményekkel jár, ha nem teszek így?

Már a második dobozom is a rakodórámpán van, visszamegyek a furgonhoz a harmadikért. Három doboz, mindegyikben huszonnégy befőttes üveg, vagyis összesen hetvenkettő. Júniusban, júliusban és augusztusban minden második héten ennyit hozok ide. Ötvenkilenc dollár nyolcvannyolc cent hasznom van egy dobozon, ami azt jelenti, hogy a nyár folyamán több mint ezer dollárt keresek csak a Markham’sen. Egyáltalán nem rossz.

Visszatérve arra, hogy az áru pakolása közben egyedül hagyom Marit a kocsiban, tudom, mit gondolnának az emberek, ha tudomásuk lenne erről. Ráadásul úgy, hogy még az ablak is le van húzva. De nem fogom felhúzva hagyni az ablakot. Egy fenyő alá parkoltam, és fújdogál a szellő az öböl felől, de a hőmérséklet egész nap harminc fok körül van, és tudom, hogy a lezárt autók seperc alatt igazi katlanná alakulnak át.

Ugyanakkor azzal is tisztában vagyok, hogy bárki könnyedén benyúlhatna az ablakon, és kiragadhatná Marit a kocsiból, ha azt akarná. Évekkel ezelőtt elhatároztam, hogy nem akarom abban a félelemben felnevelni a lányaimat, hogy ami anyámmal történt, az velük is megtörténhet.

Még egy utolsó mondat, és le is zárom a témát. Ha bárkit is zavarnának a gyereknevelési módszereim, biztos vagyok abban, hogy az az ember nem tudja, milyen az élet Michigan Felső-félszigetén. Mindössze ennyit akartam mondani.

Mire visszaérek a furgonhoz, sehol sem látni Marit, a szabadulóművészt. Bekukucskálok az anyósülés melletti ablakon, és a padlón találok rá a gyermekemre. Épp az ülés alatt talált celofán cukorpapírt rágcsálja, mintha rágó lenne. Kinyitom az ajtót, kiveszem a szájából a papírt, majd belegyömöszölöm a zsebembe. Megtörlöm a kezem a farmerembe, és visszacsatolom a lányom övét. Egy pillangó repül be az ablakon, és a műszerfalon éktelenkedő ragacsos folt mellé száll le. Mari összecsapja a kezeit, és felnevet. Elvigyorodom. Nem is tudnék másként tenni. Mari nevetése pontosan az a jóízű, harsány, ösztönös kacarászás, melyet nem lehet megunni. Mint azok a YouTube-videók, melyekben a babák féktelen jókedvre derülnek olyan jelentéktelen dolgok láttán, mint egy ugráló kutya vagy egy papírt tépdeső felnőtt – Mari nevetése is ilyen. Mari olyan, mint a forrásvíz, az aranyszínű napfény, a fejünk fölötti récék karattyolása.

Kihessegetem a lepkét, és sebességbe teszem a kocsit. Iris busza négy negyvenötkor áll meg a házunk előtt. Általában Stephen vigyáz a lányokra, amikor kiszállítom a lekvárokat, de ma csak késő este ér haza, mert egy világítótornyokat ábrázoló új sorozatot mutat meg az egyik galéria tulajdonosának, aki Soo-ban értékesíti a fényképeit. Sault Ste. Marie, amelyet „Soo”-nak, és nem „Salt”-nak kell ejteni, mint ahogy azt a tájékozatlanabbak gyakran teszik, holott ez a Felső-félsziget második legnagyobb városa. De ez nem sokat mond. A kanadai oldalon lévő testvérvárosa sokkal nagyobb. A St. Mary’s-folyó mindkét oldalán „Soo”-nak nevezik városukat a lakosok. A világ minden tájáról emberek keresik fel a Soo Locks-zsilipeket, hogy végignézzék, ahogy áthaladnak a csatornán a vasérclemezekből felépített, óriási teherszállító hajók. Ez egy igazi turistalátványosság.

Az utolsó doboz lekvárválogatást a Gitche Gumee Agate and History Museum ajándékboltjába viszem, majd elmegyek a tóhoz, és leparkolok. Amint Mari meglátja a vizet, csapkodni kezd a kezével. „Vi-vi, vi-vi.” Tudom, hogy ilyen idősen már teljes mondatokban kellene beszélnie. Az utóbbi egy évben havonta egyszer fejlesztőpedagógushoz hordjuk Marquette-be, de eddig csak ennyit sikerült elérnünk.

A következő órát a parton töltjük, együtt ücsörgünk a meleg kavicsokon. Épp jön az egyik őrlőfoga, ezért megmosok neki a vízben egy fadarabot, hogy ennek rágcsálásával enyhítse a kellemetlen érzést. A levegő forró és mozdulatlan, a tó csendes, a hullámok lágyan ringatóznak, mint a fürdőkádban lévő víz.

Egy idő után a cipőnket levéve gázolunk bele a vízbe, és egymást fröcsköljük a hűs enyhülés reményben. A Felső-tó a Nagy-tavak közül a legnagyobb és legmélyebb, ezért soha nem melegszik fel a vize. De mégis ki bánná ezt egy maihoz hasonló napon?

Hátradőlök, és a könyökömre támaszkodom. A kavics szinte süt. Amilyen forróság van ma, nehéz elhinni, hogy amikor pár héttel ezelőtt Stephennel ugyanerre a helyre hoztuk a lányokat, hogy megnézzük a Perseida meteorrajt, akkor még hálózsákra és kabátra is szükségünk volt. Stephen túlzásnak tartotta, amikor ezeket is bepakoltam a Cherokee hátuljába, de természetesen neki fogalma sem volt arról, milyen hűvös tud lenni a parton naplemente után. Mind a négyen belepréseltük magunkat egy kétszemélyes hálózsákba, majd háton fekve bámultuk az eget. Iris huszonhárom hullócsillagot számolt meg, és mindegyiknél kívánt is valamit, Mari ugyanakkor átszundította a műsor nagy részét. Pár hét múlva ismét kijövünk majd ide az északi fény miatt.

Felülök, és megnézem az időt. Még mindig nehezemre esik pontosan megjelenni valahol. Amikor valaki olyan vidéken nő fel, mint én, a vidék mondja meg neki, mit kell tenni és mikor. Gyerekkoromban nem volt óránk. Nem lett volna értelme. Épp úgy ráhangolódtunk a környezetünkre, mint ahogy a madarakat, a bogarakat és a többi állatot is ugyanaz a cirkadián ritmus vezérli. Az emlékeim az évszakokhoz kapcsolódnak. Nem mindig emlékszem, hány éves voltam, amikor megtörtént egy bizonyos esemény, de tudom, hogy az évnek melyik szakában került rá sor.

Most már tisztában vagyok azzal, hogy a legtöbb ember számára január 1-jén kezdődik a naptári év. De a lápon semmi sem különböztette meg a januárt a decembertől, vagy a februártól vagy a márciustól. A mi évünk tavasszal kezdődött, azon a napon, amikor először felbukkantak a mocsári gólyahír virágai. A mocsári gólyahír egy hatalmas, bokros növény, melynek átmérője több mint fél méter, és több száz világossárga, diónyi nagyságú virág nő rajta. Más is virít tavasszal, mint például a foltos nőszirom és sok fűféle, de a mocsári gólyahír annyira buja növény, hogy semmi sem veszi fel a versenyt a megdöbbentően sárga szőnyegével. Apám minden évben magára húzta a gumicsizmát, majd kiment a lápra, hogy kiásson egyet. Egy régi vasteknőbe tette, melyet félig megtöltött vízzel, és a hátsó verandán helyezte el, ahol úgy ragyogott, mintha magát a napot hozta volna el nekünk.

Néhány helyen marigoldnak nevezik ezt a virágot. Régebben azt kívántam, bár engem is így neveztek volna el. De kénytelen vagyok beérni a Helenával, ráadásul sokszor még azt is el kell magyaráznom, hogy kell kiejteni. Mint ahogy sok minden másról is, erről is apám döntött.

Az égbolt kezd késő délutáni fényekben ragyogni, ami arra figyelmeztet, ideje hazamenni. Megnézem az időt, és megdöbbenve veszem észre, hogy a belső ritmusom más rugóra jár, mint az órám. Felkapom Marit és a cipőnket, majd visszaszaladok a kocsihoz. Mari sikítozik, miközben becsatolom. Meg tudom érteni. Én is szívesen maradtam volna még. Átrohanok a másik oldalra, és elfordítom a slusszkulcsot. A műszerfali óra tizenhat negyvenet mutat. Talán még odaérek. Éppen.

Kifordulok a parkolóból, és dél felé tartok az M-77-esen. Olyan gyorsan haladok, ahogy csak a bátorságom engedi. Nem sok rendőrautó járőrözik errefelé, de elvégre nem is lenne más dolguk a gyorshajtókon kívül. Értékelem a helyzetem iróniáját. Azért hajtok gyorsan, mert késésben vagyok. Ha emiatt megállítanak, biztosan el fogok késni.

Vezetés közben Mari a teljes hisztériáig hergeli magát. Rugdos a lábával, ami miatt minden tiszta homok lesz a kocsiban, nekivágja az ivópoharát az ablakhoz, és folyik a takony az orrából. Kétségtelen, hogy Marigold Pelletier kisasszony egyáltalán nem boldog. Ebben a pillanatban én sem vagyok az.

Megkeresem a marquette-i Észak-Michigani Egyetem rádiójának sávját, és abban reménykedem, hogy a zene majd eltereli a figyelmét – vagy túlharsogja a sikítozását. Nem szeretem a klasszikus zenét, de ez az egyetlen tisztán fogható állomás.

Zene helyett viszont a hírek fogadnak: „…szökött rab… gyermekrabló… Marquette…”

– Csendet! – kiáltom, és felveszem a hangerőt.

„Seney Nemzeti Vadvédelmi Terület… felfegyverzett és veszélyes… ne közelítsék meg.” Először csak ennyit sikerül elcsípnem.

Hallanom kell. A vadvédelmi terület alig ötven kilométerre húzódik a házunktól.

– Mari, elég!

Mari pislog és elcsendesedik. A hírolvasó megismétli:

„Ismétlem, az állami rendőrség arról tájékoztatott, hogy a michigani Marquette-ben lévő fegyházból megszökött egy rab, akit tényleges életfogytiglani szabadságvesztésre ítéltek gyerekrablásért, nemi erőszakért és gyilkosságért. A rab szállítás közben valószínűsíthetően megölt két őrt, majd az M-28-as úttól délre a Seney Nemzeti Vadvédelmi Területre menekült. A hallgatóknak tudniuk kell, hogy a rab felfegyverzett és veszélyes. NE, ismétlem, NE közelítsék meg. Ha bármi gyanúsat látnak, azonnal hívják a rendőrséget. A rabot, Jacob Holbrookot azért ítélték el, mert elrabolt egy fiatal lányt, és tizenkét évig fogságban tartotta. A hírhedt ügy akkoriban az egész ország figyelmét megragadta…”

Megáll bennem az ütő. Elhomályosodik a világ. Nem kapok levegőt. Semmit sem hallok a fülemben lüktető véren kívül. Lelassítok, és óvatosan lehúzódom az út szélére. Remeg a kezem, miközben kikapcsolom a rádiót.

Jacob Holbrook megszökött a börtönből. A lápkirály. Az apám.

És én vagyok az, aki börtönbe juttatta.

2

Visszamegyek az aszfaltra, a kocsi felgyorsul, a kerekek felverik a kavicsokat. Kétlem, hogy bárki is az útnak ezen a részén járőrözne, amikor ötven kilométerre délre sokkal fontosabb dolgok történnek, de még ha erre is tévedne valaki, akkor is csak a legkisebb gondom lenne, ha megállítanának gyorshajtásért. Haza kell jutnom, mindkét lányomat látnom kell, tudnom kell, hogy velem vannak, és nem fenyegeti őket semmilyen veszély. A hírek szerint apám egyre távolabb kerül a házamtól, és a vadvédelmi terület sűrűje felé halad. Csakhogy tudom, hogy ez nem így van. Az a Jacob Holbrook, akit én ismerek, soha nem viselkedne ilyen kiszámíthatóan. Bármennyi pénzt fel mernék tenni arra, hogy pár kilométer után nyomát fogják veszteni, már ha ez eddig nem következett be. Apám képes úgy átvágni a mocsáron, akár egy szellem. Nem hagyna nyomot, hacsak nem akarná, hogy kövessék ezeket a nyomokat. Ha apám azt akarja, hogy az őt kereső emberek azt higgyék, a vadvédelmi területen van, akkor nem fogják megtalálni a lápon.

Erősen szorítom a kormányt. Magam elé képzelem, hogy az apám a fák között ólálkodik, amikor Iris leszáll a buszról, majd elindul a házunk felé, és erre még erősebben nyomom le a gázpedált. Látom, ahogy apám előugrik, és megragadja Irist abban a pillanatban, ahogy a sofőr elhajt. Mint amikor előlépett a bokrok közül, miután kijöttem az árnyékszékről, mert meg akart ijeszteni. Semmi logika nincs abban, hogy Iris biztonságáért aggódom. A hírek szerint apám négy és negyed öt között szökött meg, most pedig háromnegyed öt van. Lehetetlen, hogy fél óra alatt képes legyen ötven kilométert gyalogolni. Ettől azonban nem lesz kevésbé valószerű a félelmem.

Apám és én tizenöt éve nem beszéltünk egymással. Jó eséllyel nem tudja, hogy tizennyolc éves koromban megváltoztattam a vezetéknevem, mert már elegem lett abból, hogy csak a gyerekkorom körülményei miatt ismerjenek. Valószínűleg azt sem tudja, hogy amikor nyolc éve meghaltak a szülei, rám hagyták a telküket. Vagy hogy az örökség nagy részét arra használtam, hogy leromboltattam a házat, ahol felnőtt, és vettem belőle egy mobilházat. Vagy hogy most itt élek a férjemmel és a két kislányommal. Az apám unokáival.

De az is lehet, hogy tudja. A mai nap után bármi lehetséges. Mert apám ma megszökött a börtönből.

Egy percet kések. Kettőnél biztos nem többet. Iris iskolabusza mögött rostokolok a még mindig sivalkodó Marival. Mostanra már annyira feldühítette magát, hogy biztosan nem emlékszik arra sem, mi váltotta ki a nemtetszését. Nem tudok a buszt megkerülve felhajtani a kocsifeljárónkra, mert ott lóg a busz oldalához erősített stoptábla, és pirosan villognak a fények. Mit sem számít, hogy az én kocsimon kívül semmilyen más jármű nincs az úton, és hogy a sofőr az én lányomat hozta haza. Mintha véletlenül el tudnám ütni a saját gyermekemet.

Iris leszáll a buszról. Kullogva indul el a házunk felé, és ebből tudom, azt hiszi, megint elfelejtettem időben hazaérni.

– Nézd, Mari – mutatok előre. – Ott a házunk. Ott van a nővéred. Csss. Mindjárt otthon vagyunk.

Mari követi az ujjam, és amint meglátja a nővérét, rögtön elhallgat. Csuklik. Mosolyok.

– Iris!

Nem „I-I”, „I-sis”, „Issy” vagy akár „I-wis”, hanem „Iris”. Tisztán és érthetően. Ki érti ezt?

A sofőr végre úgy gondolja, hogy Iris kellőképp eltávolodott az úttól ahhoz, hogy kikapcsolja a vészvillogót, ezért bezárja az ajtót. Amint a busz elindul, elkanyarodom a kocsifelhajtónk felé. Iris kiegyenesedik. Integet, bólint. Anya itthon van, és a világa újra a tengelye körül forog. Bárcsak én is ezt mondhatnám a saját világomról.

Leállítom a motort, majd átmegyek a másik oldalra, hogy feladjam Marira a cipőjét. Amint földet ér a lába, megindul az előkerten át.

– Anya! – Iris odarohan hozzám, és átöleli a lában. – Azt hittem, nem vagy itthon.

Ezzel nem vádol, csak kijelent egy tényt. Nem ez az első alkalom, hogy cserben hagytam a lányom. Bár meg tudnám neki ígérni, hogy ez lesz az utolsó.

– Semmi baj.

Megszorítom a vállát, és megveregetem a feje búbját. Stephen mindig a szememre veti, hogy nem ölelem meg elégszer a lányaimat, de nehezemre esik a testi kontaktus. A pszichiáter, akit a bíróság rendelt ki nekem, miután anyámmal együtt megmentettek minket, azt mondta, nehezen bízom meg másokban, ezért különféle gyakorlatokat kellett csinálnom. Például behunytam a szemem, keresztbe tettem a mellkasomon a kezem, és hátra kellett dőlnöm úgy, hogy az ígéretén kívül semmi másra nem számíthattam. Amikor tiltakoztam, azt mondta, ellenséges vagyok. De nekem nem volt gondom a bizalommal, csak hülyeségnek tartottam a gyakorlatokat.

Iris elenged, és a húga után szalad a házba. Az ajtó nincs zárva. Soha nem zárjuk be. Tőlünk délebbre mindig lelakatolják és bedeszkázzák a szakadék peremére épített és öbölre néző nyári lakokat, de felénk soha senki nem vesződik ilyesmivel. Ha egy tolvaj választhatna egy lakatlan, elszigetelt, drága elektronikai berendezésekkel teli kúria és a főút melletti mobilház közül, mindannyian tudjuk, mit tenne.

Most viszont kulcsra zárom az ajtót, majd elindulok a ház melletti kert felé, hogy megnézzem, van-e Rambónak vize és étele. Amikor meglát, szaladni kezd a két Banks-fenyő közé kifeszített drót mentén, és csóválja a farkát. Nem ugat, mert megtanítottam neki, hogy ne tegyen így. Rambo egy tarka, fekete-barna színű plott kopó lógó fülekkel és ostorszerű farokkal. Régebben minden télen vele és pár másik vadásszal mentem medvére vadászni, akik szintén hozták a kutyáikat, ám két téllel ezelőtt nyugdíjaznom kellett, amikor betévedt egy medve a hátsó kertünkbe, és Rambo úgy döntött, egyedül birkózik meg vele. Egy hatvankilós kutya nem veheti fel a versenyt egy kétszázharminc kilós medvével, akármit is gondol. A legtöbb embernek először fel sem tűnik, hogy Rambónak csak három lába van, de mivel már csak hetvenöt százalékon teljesít, nem vihetem ki a terepre. Tavaly télen pedig unalmában elkezdett szarvasokat hajkurászni, ezért meg kellett kötnünk. Errefelé helyben lelövik azokat a kutyákat, amelyek rárontanak a szarvasokra.

– Van itthon süti? – kérdezi Iris a konyhából.

Türelmesen várakozik az asztal mellett. Egyenes háttal, keresztbe font karral áll, miközben a húga morzsákra vadászik a földön. Irist bizonyára imádják a tanárai, és biztos meg fognak lepődni, amikor majd megismerik Marit. Nem most először tűnődöm el azon, hogyan lehet két szülőnek két ennyire különböző gyereke. Mari és Iris tűz és víz. Iris nem vezetésre termett, inkább ő követ másokat. Csendes, túlságosan is érzékeny gyerek, aki jobban szeret olvasni, mint szaladgálni, és annyira rajong képzeletbeli barátaiért, mint egykor én az enyémekért. Túlzottan a szívére veszi a legenyhébb dorgálást is. Utálom, hogy én tehetek arról, hogy az imént egy pillanatra megrémült. Iris, a jóságos már el is felejtette és meg is bocsátotta az előbbi incidenst, de én nem. Én soha nem felejtek.

Bemegyek a kamrába, és leveszek egy nagy doboz sütit a legfelső polcról. Kétségtelen, hogy egy nap a kis viking kalózom megkísérel majd felmászni oda, de Iris, az engedelmes soha nem tenne ilyet. Kirakok négy sütit egy tányérra, tejet öntök két pohárba, majd elindulok a fürdőszoba felé. Kinyitom a csapot, és az arcomra fröcskölöm a vizet. Tükörbeli arckifejezésemet látva ráébredek arra, hogy össze kell szednem magam. Amint Stephen hazaér, mindent bevallok neki. Addig pedig nem hagyhatom, hogy a lányok észrevegyék, hogy valami nincs rendben.

Miután megitták a tejet, és elmajszolták a sütit, a szobájukba küldöm őket, hogy egyedül tudjam meghallgatni a híreket. Mari még túl kicsi ahhoz, hogy felfogja az olyan kifejezések súlyosságát, mint „szökés a börtönből”, „hajtóvadászat” vagy „felfegyverzett és veszélyes”, de Irisben nem vagyok biztos.

A CNN hosszasan mutat egy fák fölött köröző helikoptert. Olyan közel vagyunk az átfésülendő területhez, hogy ha kisétálnék az elülső verandára, akár saját szemmel is láthatnám ugyanazt a helikoptert. A képernyő alján a rendőrség figyelmeztetése úszik át, mely szerint senki se hagyja el a házát. Képek a meggyilkolt őrökről, képek az üres rabszállítóról, interjúk a gyászoló családokkal. Egy friss fénykép az apámról. Nem bánt vele kegyesen a börtönélet. Fényképek anyámról, kislánykorából és későbbről is, amikor már beesett arcú, középkorú nő volt. Fényképek a házunkról. Fényképek rólam, tizenkét évesen. Eddig még nem tettek említést Helena Pelletier-ről, de majd ennek is eljön az ideje.

Iris és Mari fecsegő hangját hallom a folyosó felől. Lenémítom a tévét.

– Ki szeretnénk menni játszani – közli Iris.

– Ki – ismétli meg Mari. – Oda.

Elgondolkozom. Semmilyen logikus érv nem szól amellett, hogy bent tartsam a lányokat. A játszóudvart egy két méter magas drótkerítés veszi körbe, és az egész területre rálátok a konyhaablakból. Stephen a medvés eset után húzatta fel a kerítést. „Lányok bent, állatok kint” – jegyezte meg elégedetten, amikor a vállalkozó végzett a munkával, majd leporolta a kezét a nadrágja ülepén, mintha ő maga ásta volna ki a gödröt az oszlopoknak. Mintha ilyen egyszerű lenne biztonságban tartani a gyerekeket.

– Jól van – egyezem bele. – De csak pár percre.

Kinyitom a hátsó ajtót, kiterelem a lányokat, majd kiveszek a szekrényből egy doboz sajtos makarónit, a hűtőből pedig egy fej salátát és egy uborkát. Stephen egy órája írt SMS-t, hogy késni fog, és ezért útközben eszik, így a dobozos makaróni lesz a lányok vacsorája, a saláta pedig az enyém. Egyáltalán nem szeretek főzni. Ez különösnek tűnhet, ha azt vesszük, miből élek, de az embernek azzal kell boldogulnia, amije van. Az áfonya és a szamóca megterem a közeli hegygerincen. Gyerekkoromban megtanultam, hogyan kell lekvárt és dzsemet készíteni. Téma lezárva. Nem sok olyan álláshirdetést láttam még, ahol a lékhorgászat vagy a hódnyúzás lett volna felsorolva az elvárt képességek között. Akár még azt is képes lennék kijelenteni, hogy gyűlölök főzni, de még mindig a fülemben visszhangzik apám visszafogott korholása. „A gyűlölet egy nagyon erős szó, Helena.”

A gáztűzhelyen gyöngyöző sós vízbe dobom a doboz tartalmát, majd az ablakhoz megyek, hogy megnézzem a lányokat. Olyan sok Barbie baba, póni és Disney hercegnő hever szanaszét az udvaron, hogy szinte rosszul vagyok tőle. Hogyan fog Iris és Mari türelemre és önuralomra szert tenni, ha Stephen mindent megad nekik? Gyerekkoromban nekem még labdám sem volt. Én magam készítettem el a játékaimat. A mezei zsurló feldarabolása, majd a részeinek újbóli összeillesztése során legalább annyit tanultam, mint a mai kisgyerekek azokkal a játékokkal, melyekben különböző formájú tárgyakat kell beilleszteni az egyes lyukakba. A zsenge nádbuzogány középső, kérges része nem ehető, ezért azt a tányérunkon hagytuk az étkezések után. Anyámat a műanyag kötőtűre emlékeztették ezek a pálcák, de szerintem inkább kardnak néztek ki. Mindig a hátsó ajtónk melletti homokba szúrtam ezeket, mintha sánckerítést akarnék építeni egy erőd köré. Tobozkatonáim számtalan legendás csatát vívtak ezen a terepen.

Mielőtt még nem untak rám a bulvárlapok, az emberek folyton azt kérdezgették, mi volt a leghihetetlenebb/legelképesztőbb/legváratlanabb élményem, miután csatlakoztam a civilizációhoz. Mintha az ő világuk sokkal jobb lett volna az enyémnél. Vagy mintha egyáltalán civilizált lett volna. Könnyedén rá tudtam volna mutatni arra, mennyire helytelenül használják ezt a jelzőt azzal a világgal kapcsolatban, melyet tizenkét éves koromban fedeztem fel: háború, környezetszennyezés, mohóság, bűnözés, éhező gyerekek, faji gyűlölet, etnikai erőszak – és ez még csak a kezdet. Az internet? (Érthetetlen.) A gyorsételek? (A könnyen megszerezhető íz.) A repülőgépek? (Ugyan már – a technológiával kapcsolatos tudásom az ötvenes évek vívmányaira is kiterjedt, egyébként meg azt hitték az emberek, hogy soha nem repült el egy repülő sem a házunk fölött? Vagy azt hitték, hogy óriási ezüstmadaraknak néztük őket?) Űrutazás? (Bevallom, ez még mindig fejtörést okoz nekem. Képtelen vagyok felfogni, hogy már tizenkét ember sétált a Holdon, bár én is láttam a felvételeket.)

Ilyenkor mindig szerettem volna visszakérdezni. Meg tudod mondani, mi a különbség a fű, a gyékény és a sás között? Tudod, milyen vadon termő növények fogyaszthatók, és hogyan lehet ezeket elkészíteni? Képes vagy eltalálni a szarvast a válla mögött és alatt lévő barna folton, hogy azon nyomban összeessen, és ne kelljen egész nap a nyomában járnod? Tudsz csapdát állítani a nyúlnak? Meg tudod nyúzni és tisztítani a nyulat, miután elfogtad? Meg tudod sütni a tábortűznél úgy, hogy a közepe átsüljön, és ínycsiklandóan fekete és ropogós kérget kapjon? És ha már itt tartunk, tudsz egyáltalán tüzet gyújtani gyufa nélkül?

De én gyorsan tanulok. Hamar rájöttem arra, hogy a legtöbb ember szemében szinte semmit sem érnek a képességeim. És az igazat megvallva, a világuk tényleg rendelkezik pár elképesztő technológiai csodával. A lista legelőkelőbb helyén szerepel a vízvezetékek kiépítése. Amikor mosogatok vagy fürdővizet engedek a lányoknak, olykor még most is szeretem a csap alá tartani a kezem, bár ügyelek arra, hogy ilyenkor Stephen soha ne láthasson meg. Nem sok férfi van, aki eltűrné azt, hogy a felesége az egész éjszakát a bozótosban tölti, hogy élelmet szerezzen, vagy hogy medvére vadásszon és buzogányt egyen. Nem akarom még tovább feszegetni a határait.

A kérdésre adott őszinte válaszom a következő: a legelképesztőbb dolog, amit a megmentésünk után felfedeztem, az az elektromosság volt. Most már nem is értem, hogyan tudtunk annyi éven át meglenni nélküle. Amikor azt látom, hogy mások vidáman töltik a táblagépüket és a mobiltelefonjukat, kenyeret pirítanak, pattogatott kukoricát készítenek, vagy késő estig tévét néznek és e-bookot olvasnak, egy részem még mindig elcsodálkozik. Aki egész életében így nőtt fel, az soha nem gondolkozik el azon, hogyan boldogulna másként. Kivéve persze az olyan ritka alkalmakat, mint amikor egy vihar miatti áramszünet miatt elő kell venni az elemlámpákat és a gyertyákat.

Képzeljük csak el, hogy nincs elektromosság. Nincsenek kisgépek. Nincs hűtő. Nincs mosógép vagy szárító. Nincsenek erőgépek. Gyerekkoromban akkor ébredtünk, amikor világosodni kezdett, és akkor feküdtünk le, amikor besötétedett. Nyáron tizenhat, télen nyolc órásak voltak a napok. Ha lett volna áram, hallgathattunk volna zenét, hűsíthettük volna magunkat egy ventilátorral, befűthettük volna a szobák leghidegebb sarkait is. A lápból pumpáltuk a vizet. Könnyen meglettem volna televízió és számítógép nélkül. Még a mobiltelefonról is le tudtam volna mondani. De ha csak egyvalamit kellene mondanom, ami hiányozna, ha nem lenne, az kétségkívül az elektromosság lenne.

Egy sikoly érkezik a játszókert felől. Kinyújtom a nyakam. A lányok kiáltásainak hangmagasságából nehéz megítélni, hogy valós vészhelyzetről vagy egy semmiségről van-e szó. Valós vészhelyzet esetén több vedernyi vér ömlene az egyik vagy mindkét lányomból, vagy egy fekete medve járkálna a kerítés mellett. Semmiségnek pedig az számítana, ha Iris a kezét rázná és kiáltozna, mintha patkánymérget evett volna, miközben Mari tapsolna és nevetne. „Méhecske! Méhecske!” Egy újabb szó, amit gond nélkül kiejt.

Tudom. Nehéz elhinni, hogy annak a nőnek, aki szó szerint a vadonban nőtt fel, és harcolnia kellett a túlélésért, egy olyan lánya van, aki fél a bogaraktól, de mégis így alakult. Már lemondtam arról, hogy Irist is kivigyem magammal a mezőre. Folyton nyavalygott a piszok és a szagok miatt. Mari eddig sokkal jobban állja a sarat. A szülőknek egyformán kellene szeretniük az összes gyereküket, de néha nehéz nem előnyben részesíteni az egyiket a másikkal szemben.

Az ablaknál állva várom meg, hogy a méh bölcsen cselekedve nyugodtabb területre szálljon, a lányok pedig megnyugodjanak. Elképzelem, hogy a nagyapjuk a kert túlsó végéből, a fák mögül figyeli őket. Az egyik lány szőke, a másik barna. Tudom, melyiket választaná.

Kinyitom az ablakot, és behívom a lányokat.

3

Miután a vacsora utolsó falatját is megették, leáztatom róluk a koszt, majd tiltakozásuk ellenére ágyba dugom őket. Mindhárman tudjuk, hogy ehhez még túl korán van. Szinte biztos, hogy még órákig fognak nevetgélni és pusmogni, mielőtt álomba zuhannak, de amíg ágyban maradnak, és nem jönnek ki a nappaliba, felőlem azt csinálnak, amit akarnak.

Még időben visszaérek a nappaliba ahhoz, hogy meghallgassam a hatórás híreket. Két óra telt el apám szökése óta, és eddig még senki nem jelentkezett, hogy látta volna, ami egyáltalán nem lep meg. Még mindig nem hiszem azt, hogy a vadvédelmi terület közelében lenne. Ugyanaz a terep, amelyik megnehezíti a keresést, a szökevény elé is akadályokat gördít. Ugyanakkor apám soha semmit nem tesz alapos indok nélkül. Van valami oka annak, hogy ott szökött meg, ahol. Csak rá kell jönnöm, mi az.

Mielőtt ledózeroltattam a nagyszüleim házát, a szobákban bolyongtam, és próbáltam megérteni valamit az apámból. Tudni akartam, hogyan lesz egy kisfiúból gyermekmolesztáló. A tárgyalási jegyzőkönyvekből kiderült pár dolog: Holbrook nagyapám egy igazi odzsibve volt, és csak akkor kapott nem őslakos nevet, amikor egy indián bentlakásos iskolába küldték. A nagyanyám ősei finnek voltak, akik a Felső-félsziget északnyugati részén éltek, és a rézbányákban dolgoztak. Nagyszüleim a harmincas éveik végén találkoztak és házasodtak össze, apám öt évvel később született meg. A védelem perfekcionistának nevezte apám szüleit, túl idősnek és merevnek tartotta őket ahhoz, hogy alkalmazkodni tudjanak egy zsivajgó kisfiú igényeihez, és a legkisebb szabályszegésre is büntetéssel reagáltak. Találtam a fészerben egy cédrusból készült verőfát, melynek nyele simára volt koptatva, szóval tudom, hogy ez a rész igaz. Az apám hálószobájában lévő szekrényben, egy kilazított deszka alatti rejtekhelyen egy cipősdobozra bukkantam, melyben egy bilincs, egy szőke hajszálakból – melyek gondolom, az anyám fésűjéből származtak – épített kis fészek, egy rúzs, egy gyöngyfülbevaló – mely tojásként lapult meg a fészekben – és egy fehér pamut alsónemű volt, melyet valószínűleg szintén anyám viselt. El tudom képzelni, mihez kezdett volna ezekkel az ügyész.

A jegyzőkönyv többi részéből nem sok dologra derül fény. Apám tizedikes korában otthagyta az iskolát, és ezután a szülei is elküldték otthonról. Egy ideig favágással kereste a kenyerét, majd belépett a hadseregbe, ahol alig több mint egy év után lefokozták és menesztették, mert nem jött ki a többi katonatársával, és nem követte a parancsokat. A védelem szerint apám erről egyáltalán nem tehetett. Egy eszes fiatalember volt, aki csak azért viselkedett így, mert azt a szeretetet és elfogadást kereste, amelyet a szüleitől soha nem kapott meg. Én nem vagyok ebben olyan biztos. Lehet, hogy apám tényleg értett a vadonhoz, de egy olyan alkalomra sem emlékszem, amikor leült volna, hogy elolvassa az egyik National Geographic magazint. Néha az is megfordult a fejemben, hogy talán nem is tudott olvasni. Még a képek sem érdekelték.

A nagyszüleim házában semmi sem emlékeztetett az általam ismert apára, míg rá nem találtam a pisztrángfogó felszerelésére a pince egyik szarufáján lógó vászonzsákban. Apám sokat beszélt arról, amikor kisfiúként a Fox-folyóban horgászott. Tudta, hol harapnak legjobban a halak. Egyszer még a Michigan Out of Doors című tévéműsor stábját is elkalauzolta. Mióta megtaláltam a felszerelését, már sokszor hasznát vettem a folyó keleti és fő ágán is. Apámnak egy szép, az átlagosnál merevebb szerkezetű horgászbotja volt. Egy 4-es vagy 5-ös (vagy 6-os, ha léggyel vagy műléggyel horgászom) legyezőzsinór használata után általában egy teli halaskosárral érkezem haza. Nem tudom, vagyok-e olyan jó pisztránghorgász, mint az apám, de szeretem magamról ezt hinni.

Miközben újra és újra elhangzanak a hírek, apám horgásztörténetei járnak a fejemben. Ha megöltem volna két embert, hogy kiszabaduljak a börtönből, és tudnám, hogy a szökésem Michigan történetének egyik legnagyobb hajtóvadászatához fog vezetni, biztos nem botladoznék vakon a lápon. Egy olyan helyet keresnék fel, ahol egykor boldog voltam.

Háromnegyed kilenc van. A ház előtti verandán várom Stephent, és elhessegetem a körém csoportosuló szúnyogokat. Fogalmam sincs, hogy fog reagálni a férjem arra a hírre, hogy a szökött rab az apám, de tudom, hogy nem fog neki örülni. Természetfotózással foglalkozó, szelíd férjem csak ritkán jön ki a sodrából, és részben ezért is találtam vonzónak, azonban mindenkinek vannak határai. Rambo elterülve fekszik mellettem a padlón. Nyolc évvel ezelőtt, még kölyökkorában Észak-Kaliforniából, egy plottokat tenyésztő családtól hoztam el. Ez jóval azelőtt történt, hogy Stephen és a lányok megjelentek volna az életemben. Rambo szemmel láthatóan csak egy emberhez tud ragaszkodni. Ez persze nem jelenti azt, hogy szükség esetén ne védené meg Stephent vagy a lányokat. A plott kopók nem ismerik a félelmet, és ez annyira igaz rájuk, hogy a fajta rajongói a kutyák világának nindzsáinak hívják őket, mert ők a legszívósabbak. Azonban ha arra kerülne a sor, és az egész családom veszélyben lenne, Rambo elsőként engem védene meg. Azok, akik szeretik romantikus színben feltüntetni az állatokat, szeretetnek, hűségnek vagy odaadásnak nevezik ezt a tulajdonságot, holott csak arról van szó, hogy ilyen a kutya természete. A plottokat úgy tenyésztik ki, hogy akár napokig is űzzék a vadat, és inkább feláldozzák magukat, mint hogy elmeneküljenek a harc elől. Rambo egyszerűen ilyen, nem tud másként viselkedni.

Vakkant egyet, és hegyezni kezdi a fülét. Oldalra biccentem a fejem. Én is ki tudom szűrni a tücskök és a kabócák hangját, a Banks-fenyők ágait lengető szél zúgását és a tűlevelek sűrűjéből érkező zörgést, amely valószínűleg egy egér vagy egy cickány lehet. A telkünk és a szomszéd telke között elterülő rét túlsó oldalán egy szalagos bagoly huhogja „uhuodú, uhuodú”-mantráját. A házunk mögötti ingoványon fészkelő bakcsópár fennhangon gágog és rikácsol. Az út felől egy autó mechanikus süvítése rondít bele a természet hangjaiba. Rambo fülei számára még több hanggal és illattal telik meg az éjszaka. A bajsza alatt szűköl, és mellső tappancsai meg-megrándulnak, de ettől eltekintve meg se moccan. Nem is fog, hacsak nem mondom neki. Megtanítottam, hogy ne csak a szavaimra, hanem a kézmozdulataimra is reagáljon. A nyakára teszem a kezét, ő pedig ismét a térdemre fekteti a fejét. Nem kell minden sötétben felbukkanó zajt kivizsgálni és levadászni a sötétben.

Természetesen az apámról beszélek. Tudom, hogy amit anyámmal tett, azt nem lett volna szabad. És megbocsáthatatlan az is, hogy megölt két őrt, hogy kiszabaduljon a börtönből. De egy részem örül annak, hogy szabad. Ez a rész azonban nem nagyobb az egyetlen szál sás egyetlen virágán fellelhető virágpor egyetlen szemcséjénél, és ez az a részem, amelyik örökre megmarad az apját istenítő copfos kislánynak. Apám börtönben töltötte az elmúlt tizenhárom évet. Harmincöt éves volt, amikor elrabolta anyámat, ötven, amikor magunk mögött hagytuk a lápot, ötvenkettő, amikor elfogták, és ötvennégy, amikor elítélték. Novemberben lesz hatvanhat éves. Michiganben nincs halálbüntetés, de ha arra gondolok, hogy apám börtönben fogja tölteni az elkövetkező tíz, húsz, talán harminc évet – ha egyáltalán megéri azt a kort, amit az apja is –, akkor eltűnődöm azon, hogy talán lehetne.

Miután eljöttünk a mocsárból, mindenki elvárta tőlem, hogy gyűlöljem apámat azért, amit anyámmal tett, és én gyűlöltem is. Még most is gyűlölöm. De egyúttal szánom is őt. Feleséget akart magának. Normális gondolkozású nő készakarva nem lett volna társa ebben. Ha az ő szemszögéből nézzük a dolgot, nem nagyon tehetett mást. Nem volt épelméjű, hemzsegtek benne a jellemhibák, és olyannyira elmélyedt indián vadember mivoltában, hogy akkor se tudta volna megállni, hogy ne rabolja el anyámat, ha megpróbálta volna kontrollálni magát. A védelem és a vád pszichiáterei egyetértettek a diagnózisban, vagyis az antiszociális személyiségzavarban, azonban a védelem enyhítő körülményekre hivatkozott, mint például arra, hogy gyerekkorában folyton ütötték a fejét, ami miatt traumatikus agykárosodást szenvedett.

De én csak egy kislány voltam. Szerettem apámat. Az a Jacob Holbrook, akit én ismertem, okos, vicces, türelmes és kedves volt. Vigyázott rám, etetett, ruházott, nemcsak arra tanított meg, hogyan élhetem túl a lápon, hanem arra is, hogyan lehetek ott boldog. Ráadásul olyan eseményekről beszélünk, melyek végül a létezésemet eredményezték, tehát nem is igazán mondhatom azt, hogy sajnálom a történteket, nemde?

Amikor utoljára láttam apámat, a marquette-i megyei bíróság tárgyalóterméből botorkált kifelé megbilincselt kézzel és rabláncon, hogy ezer másik emberrel zárják össze. Nem vettem részt a tárgyalásán – az életkorom és a neveltetésem miatt megbízhatatlannak ítélték a vallomásomat, de arra egyébként sem lett volna szükség, mert anyám több mint elég bizonyítékkal tudott szolgálni ahhoz, hogy többszörös életfogytiglanra ítéljék az elrablóját. Azonban az ítélethirdetés napján anyám szülei úgy gondolták, a tárgyalóteremben van a helyem, ezért Newberryből elvittek oda. Azt hiszem, abban reménykedtek, hogy ha tanúja leszek annak, hogy apám megkapja méltó büntetését amiatt, amit a lányukkal tett, akkor idővel majd én is ugyanúgy fogom őt gyűlölni, mint ők. Ezen a napon találkoztam először az apai nagyszüleimmel. El lehet képzelni, mennyire meglepődtem, amikor kiderült, hogy annak az embernek, akit ízig-vérig odzsibvének hittem, szőke hajú, fehér bőrű anyja volt.

Azóta már legalább százszor elhajtottam a marquette-i fegyház mellett. Arra visz az utunk, amikor Marit szakemberhez visszük, ruhát veszünk a lányoknak, vagy elmegyünk a marquette-i moziba. A börtönt nem látni az útról. Az arra járóknak csak egy kanyargós lehajtó szúrhat szemet, ahonnan régi kőfalak húzódnak végig a bejáratig. A fákon túl, a kavicsos meredélyen akár egy öbölre néző, gazdag birtok is elterülhetne. A homokkőből épített igazgatási épületek állami műemléknek számítanak, és a börtön 1889-es megnyitása óta állnak. A fegyház legszigorúbban őrzött része, ahol apámat is fogva tartották, hat darab ötemeletes lakóegységből áll, ahol csak egyszemélyes cellák kapnak helyet. Ezeket az egységeket több mint fél méter vastag kőfal veszi körül, mely tetején harminc centiméternyi szögesdrót is van. Ezt a területet nyolc, fegyverekkel felszerelt őrtoronyból figyelik, és a kamerák segítségével öt toronyban a lakóegységekben folyó tevékenységeket is nyomon tudják követni. Legalábbis a Wikipédia ezt állítja. Én még soha nem jártam odabent. Egyszer a Google Earth műholdas képével néztem meg a börtönt. Senki sem volt az udvaron.

Most pedig eggyel csökkent a rabok száma. Ami azt jelenti, hogy pár röpke percen belül el kell mondanom a férjemnek az igazságot, a teljes igazságot, és csakis az igazságot arról, ki vagyok, és milyen körülmények övezték a világrajöttömet, Isten engem úgy segéljen.

Mintha Rambo csak a jelre várt volna, figyelmeztetésül felvakkant. Pár másodperccel később fényszórók világítják meg az udvart. Felkapcsolódik a kinti lámpa, miközben egy kisterepjáró jelenik meg a felhajtón. Nem Stephen Cherokee-ja az. Ennek a járműnek a tetején villogó, az oldalán rendőrségi felirat van. A másodperc törtrészéig abban a hitben ringatom magam, hogy felelni tudok a rendőrök kérdéseire, és még Stephen hazaérkezése előtt meg tudok tőlük szabadulni. Ekkor azonban rögtön felbukkan a Cherokee is. Mindkét jármű belsejében egyszerre gyulladnak fel a fények. Stephen értetlensége rémületbe vált át, amikor meglátja a rendőrök egyenruháját. Odafut hozzám a kerten keresztül.

– Helena! Jól vagy? A lányok? Mi történt? Jól vagytok?

– Jól vagyunk.

Intek Rambónak, hogy maradjon nyugton, majd lemegyek a lépcsőn Stephen elé, miközben a rendőrök is megindulnak felénk.

– Helena Pelletier? – kérdezi a rangidős tiszt. Fiatal, velem egykorú lehet. A társa még fiatalabbnak tűnik. Azon tűnődöm, hány embert kérdeztek már ki a munkájuk során. Hány életet döntöttek romba a kérdéseik. Bólintok, majd megragadom Stephen kezét. – Szeretnénk feltenni pár kérdést az apjáról, Jacob Holbrookról.

Stephen hirtelen felém fordítja a fejét.

– Az ap… Helena, mi folyik itt? Nem értem. A szökött rab a te apád?

Ismét bólintok. Remélem, Stephen egyszerre értelmezi bocsánatkérésként és vallomásként ezt a mozdulatot. Igen, Jacob Holbrook az apám. Igen, attól a naptól fogva hazudok neked, hogy megismertük egymást. Igen, ennek a gonosz embernek a vére folyik az én ereimben, és a lányokéban is. Sajnálom. Sajnálom, hogy így kellett megtudnod. Sajnálom, hogy korábban nem mondtam el. Sajnálom. Sajnálom. Sajnálom.