Lena Johannson

Hamburg

asszonyai

Irma titka

Kossuth Kiadó

Tartalom

1.  Irma

2.  Gerda

3.  Irma

4.  Irma

5.  Toni

6.  Irma

7.  Irma

8.  Gerda

9.  Gerda

10.  Toni

11.  Irma

12.  Toni

13.  Gerda

14.  Toni

15.  Irma

16.  Gerda

17.  Toni

18.  Irma

19.  Gerda

20.  Gerda

21.  Toni

22.  Irma

23.  Gerda

24.  Gerda

25.  Toni

26.  Toni

27.  Irma

28.  Gerda

Epilógus  Gerda

Történelmi tények és fikció

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

1.

Irma

1907. július

Irma egészen felderült egy vidám rózsaszíntől. Akár a százszorszépeszirmának hegye, amint apró fejecskéiket hetykén a nap felé nyújtogatják a fű között. Egyszerű, lágy árnyalat, amely ugyanakkor tökéletesen harmonizált a domináns fehérrel. Gerdának teljes mértékben igaza volt, mintha az utóbbi időben elveszítette volna a Mynonára oly jellemző sötét és erőteljes színeket.

– Tényleg így van, Gerda – felelt barátnőjének, aki várakozva nézett rá. – Ole születése óta Mynona szabadságra ment, odahagyta a vásznakat. Ha jobban meggondolom, még régebben. Már a terhesség alatt is feltűnően visszafogott volt.

Gerda bólintott, és igen elégedettnek tűnt. – Helyes. Mynona és a gyerekek. – Most megrázta a fejét. – Nem igazán illenek össze.

– Tisztára úgy csináltok, mintha ez a Mynona tényleg létezne. – Toni értetlenül nézett egyikről a másikra. – Mármint ez csak egy név, amit magadnak adtál, hogy egy szenátor feleségeként továbbra is botrányos képeket festhess és adhass el. – Homlokán két ránc jelent meg. – Tényleg nem értem. Mindenki tudja, hogy Irma Behn és Mynona egy és ugyanaz a személy. – Tehetetlenül vállat vont.

– Nem ugyanaz, Toni – fogott bele Irma, de aztán mégis annyiban hagyta. Hogyan is magyarázhatná el valakinek, aki ennyire összeszedett és a legteljesebb mértékben önmaga, milyen érzés, ha a bensőd mélyén él benned még valaki? Egy bestia, aki a lelkedben lakozik. De Irma most nem akart ezen gondolkodni. Ma nem. A fiát, Olafot végre megkeresztelték. Ole, ahogy mindenki hívta, tavaly februárban született. A keresztelőt még a nyáron meg akarták ejteni. Ekkoriban azonban a szenátust, így Eckartot is, teljes mértékben lekötötte a város szívében épülő főpályaudvar. A tavaly decemberi átadásig még számtalan dolgot kellett tisztázni és elintézni. Hol nem működött valami, hol egy környéken lakó emelt panaszt valami ellen. Így aztán el kellett halasztani az időpontot, és sehogy sem sikerült az ősz beállta előtt újat összehozni. De mivel olyan szépen eltervezték, hogy majd partit adnak a kertben, hát inkább megvárták a következő nyarat. Végre elérkezett a keresztelő napja. Irma végigjártatta pillantását a tágas kerten. Egy kerti pavilon árnyéka alatt fehér abrosszal megterített, hosszú asztalokon a legkülönfélébb finomságok, torták, minyonok, remuládszószos hidegtálak, kaszinótojás, krumpli- és heringsaláta sorakozott. Az inasok azzal foglalatoskodtak, hogy apró adagokban folyamatosan töltsék a tálakat, Irma mindegyikük eszébe véste, hogy a különösen romlékony ételeket, amennyire lehet, ne tegyék ki a hőségnek. Egy második pavilon árnyékában túlnyomórészt hölgyek ültek kis, kerek asztaloknál. Az urak a szabadon maradó, napos pázsitot részesítették előnyben. Ameddig a szem ellát, minden csupa fehérség, fodor és csipke. Hozzá elegáns hajszálcsíkok, szalmakalapok és keménykalapok az izzadságtól gyöngyöző, kipirult bőrön. A világ a legnagyobb rendben volt. Vészesen törékeny rend volt ez, de pillanatnyilag fennállt.

Toni magával ragadó volt nyári ruhájában. Egy régebbi modell volt ugyan, de Toni szeretettel csinosította ki szalagok és egy bársonyvirág segítségével. A legszebb azonban nem a ruhája volt, nem is a kis kalap, hanem sugárzó tekintete. Sikerült beváltania ígéretét, amelyet Gretel halálos ágyán tett. Így aztán ő, Hermann, és Gretel lánya, Ellma igazi család lettek. Ugyanúgy, mint Irma, Eckart és Ole. Ismét melegségérzés ölelte körül, amely bensejéből fakadt. Hiszen ott nemcsak kiszámíthatatlanság lakott, hanem rengeteg szeretet is, több mint amennyit valaha lehetségesnek tartott. Mikor ő maga kisgyerek volt, a család szó a kudarcot, a csalódást, a kellemetlenséget és a magányt jelentette. Most azonban egyet jelentett az összetartozással, megbízhatósággal, a legtisztább boldogsággal. Gerda és Oscar nyugodtak és elégedettek voltak, mint igazából mindig. Irmának már a kettejük esküvőjén, jó pár évvel ezelőtt, első találkozásukkor feltűnt, hogy ők ketten egészen természetes módon alkotnak egységet. Nem a szüleik boronálták össze őket, és üzleti érdek sem volt hozzá szükséges. Egy olyan erő kovácsolta őket házasokká, amely nagyobb volt bárminél, amit az ember elképzelhet, mert ez csak így és máshogy nem is volna lehetséges. Szerencsére a keresztelőhöz épp időben, és mindenekelőtt egészségben tértek vissza franciaországi útjukról. Irma halkan sóhajtott. Minden a legnagyobb rendben. Oscar korábbi megjegyzése miatt, miszerint egyetlen rossz döntés is romlásba taszíthatja a vállalatot, nyilván nem érdemes aggodalmaskodni. Irma felhőtlen boldogságát azonban mégis elrontotta, akár egy kis kő az ember cipőjében. Ő éppúgy másként állt immár az üzleti élethez, mint a családhoz. Ha visszagondolt rá, mennyire berzenkedett a gondolattól, hogy reklámképeket fessen, csak a fejét csóválta. Végül Oscarnak egy kisebb csoda árán sikerült őt a Beiersdorfhoz kötni, amikor őt, Gerdát és Tonit egyfajta részleggé nevezte ki. Ők hárman figyelték, miféle cikkekre van szükségük az egyszerű asszonyoknak és a dámáknak, amelyeket a patikában nem kaphatnak meg. Azóta együtt törték a fejüket az új termékötleteken, neveket eszeltek ki, reklámokat terveztek meg. Oly sok mindent lát már annyira másként. Az egyik ilyen, mai szemmel gőgös meglátása az volt, hogy a művészetnek semmi köze az üzlethez. A galériása persze üzletember volt. Ha nem az volna, hát útilaput kötne a talpára. Ő maga is üzletasszonyként gondolkodott, amikor Hellmannak csak kevés Hamburg-képet engedett át, hogy a galéria ügyfeleinek megteremthesse az exkluzivitás érzését. Az alkotás pillanatában művész volt, a kép eladásának esélyei ugyanolyan hidegen hagyták, mint a kiszabható ár. Műtermén kívül azonban nagyon is érdekelte mindkettő. Mellette pedig élvezte a luxust, hogy nem kell a műveiből megélnie. Akart pénzt keresni, de nem volt rászorulva. Sok éve már, hogy Gerda rámutatott ennek előnyére. Mostanra azonban már maga is felismerte ezt. Bele sem akart gondolni, micsoda felelősséget viselhet Oscar. Nemcsak saját maga és felesége számára kereste meg a betevő falatot, de jóval több mint száz ember számára is munkát, ezáltal megélhetést és biztonságot teremtett.

Az utóbbi időben Irma egyre erősebben érezte saját felelősségét is, ami persze jelentősen kisebb volt Oscarénál, de azért nem volt elhanyagolható. Ha a reklám nem éri el a remélt hatást, vagy esetleg teljesen más üzenetet közvetít, a termék pedig a polcon marad, és ott porosodik meg, akkor mi lesz? Ole születése után kissé visszavett a tempóból, de már jó ideje egyre gyakrabban jutottak eszébe újabb ötletek, hogyan lehetne a Beiersdorf-termékeket lehetőleg hosszú távon az emberek emlékezetébe vésni. Egyre gyakrabban kapta magát azon, hogy egy új csomagolás tervén gondolkodik, ahelyett, hogy vászonra vinné a kikötőt, az oly kedves Elbát vagy egy piaci jelenetet. Nem is beszélve az aktokról, vagy ahogy Toni nevezte, botrányos képekről.

Mi a csuda lelte ma? Sokszor volt elmélázó, sőt töprengő, de hogy ilyen sokat merengjen a múlton, az nem volt rá jellemző. Talán a sok ismerős arc miatt, akik különböző szerepeket töltöttek be az életében, amely varázslatos módon megváltozott. Pillantása Eckart felé siklott. Még egy házasságban is a véget jelentheti egyetlen hiba. Megborzongott. Egy bódító ünnepély, túl sok alkohol, kikapcsolt józan ész, és egy alávaló gazember, aki csak erre várt. Irma mély lélegzetet vett. Házassága kiállta a veszedelmet. Irma soha többé nem hozza magát ilyen szorult helyzetbe. Semmit nem fog elhallgatni Eckart elől. Soha többé.

– Én mondom, a sofőrt még az én édes drágámnál is jobban sajnáltam. Néha egy nap többször előfordult, hogy gumit kellett foltoznia vagy kereket pumpálnia.

– Az édes mi…? – kérdezte Oscar nevetve, de Gerda a szavába vágott.

– A sofőr – mondta gyorsan, és szigorú pillantást vetett a férjére. – Egy nap többször is – ismételte. – És Franciaországig igazán hosszú az út.

– Így igaz – erősítette meg Oscar. – Automobillal utazni mindig egy kicsit kényelmetlen. Nem is csoda, hiszen az utcák még mindig teljesen a lovas kocsikra vannak szabva. Vajon mikor ragyog fel a fejlődés napja? Mármint nemcsak szórványosan, hanem mindenhol.

– Ennek ellenére isteni volt – áradozott Gerda. – Elvégre az a jó az utazásban, hogy előbb-utóbb odaér az ember. – Felnevetett. – Franciaország pedig egyenesen csodálatos! Az emberek nem veszik olyan könnyen az életet, mint az olaszok. Viszont elegánsabbak.

– Néha kicsit blazírtak, ha engem kérdezel – vetette közbe Oscar.

– Ugyan, csak büszkék – ellenkezett Gerda. – És erre minden okuk meg is van. Az a táj, a kultúra, na meg a szépséges nyelv! – Szünetet tartott, és felsóhajtott. – És a konyha!

Irma látta, hogy Toni elkerekedett szemmel, némi vágyakozással néz egyikről a másikra. Számára már egy berlini utazás is kisebb szenzációnak számított. Habár a Beiersdorfnál jól ment a sora, jobban, mint más vállalatoknál ment volna, így sem keresett különösebben sokat. Nagyjából annyit, mint a nők úgy általában. Ráadásul ő és Hermann szép köteg pénzt adtak Frau Hansennak, Gretel anyjának, hogy örökbe fogadhassák Gretel kislányát. Nyaralásra már nem maradt semmi. Irma Hermannra pillantott, aki kissé elveszetten álldogált a lánykával. Hermann-nak nem igazán volt kedve részt venni az ünnepségen, de Irma ragaszkodott hozzá.

– A keresztelő egy olyan ünnepség, amely a gyerekekről szól, nem igaz? – kérdezte Irma. – Az nem járja, hogy csak Toni jön, ön pedig otthon marad a kislánnyal. Még csak az kellene!

Így aztán eljöttek, és próbáltak láthatatlanná válni. Hermann Krause cégjegyzési joggal rendelkezett a Beiersdorfnál, amely megfelelő pozíciót biztosított számára a hamburgi társaságban. A szenátorok, hajótulajdonosok és múzeumigazgatók között azonban idegennek érezte magát. Ezen az sem igazán segített, hogy néhány művész is lézengett a gyepen vagy téblábolt a pavilonban, pedig extravagáns ruháikkal néhány vendég szemében valószínűleg még kevésbé illettek ide. Egy svájci festőnő, akit Irma hirtelen felindulásból hívott meg, mert néhány hétig épp Hamburgban tartózkodott, képes volt nadrágot húzni. Botrány!

– Micsoda szerencsés véletlen, hogy Grasse-t is útba ejtettük – mesélte éppen Gerda. – A krémem kezdett megint egészen kellemetlen szagúvá válni. Rémes, hogy még mindig nem megvalósítható, hogy egy krém megtartsa az illatát!

Oscar bűntudattal pillantott rá. – Tudom, a lista elejére kell vennem ezt a fájdalmas problémát. Bár meg tudnám nyerni a Beiersdorf számára azt a Herr Lifschützöt! Úgy hallom, sikerült elérnie, hogy stabil maradjon az állag – mondta. Hangja egyre halkult, ami annak biztos jele volt, hogy valójában csak hangosan gondolkodik. – Az egész világ az ő áttörésére vár. Borzasztóan érdekelne, mi hibádzik még. Ha hajlandó lenne a laboromba jönni, egy szempillantás alatt szenzációt dobhatnánk a piacra – mormogta. – De jaj nekünk, ha a konkurenciánál köt ki! Bele sem merek gondolni, az kész katasztrófa volna…

Gerda rámosolygott. – Meg fogod győzni, ebben bizonyos vagyok. – Aztán tovább mesélt: – Hát igen, mivel az én drága hitvesem még nem tudta leküzdeni ezt a problémát, sajnos kénytelen volt nekem drága parfümöket venni, hogy elfedjék a kellemetlen szagot. Grasse az illatok városa. Esküszöm nektek, olyan sok mintát szagolgattam végig, hogy aztán nem tudtam választani! Levendula, rózsa, írisz, jázmin, narancs, őszibarack… Számos jegy, a legkülönbözőbb összeállításban. Hozzá még az egzotikus illatok! Másnap újra vissza kellett mennem Molinard-hoz.

– Emiatt majdnem kihagyta Rubenst.

Irma kérdőn nézett Oscarra.

– A katedrálisban vannak kint képei – magyarázta.

– Valóban? Nem is tudtam.

– Elég sötét, de érdemes megnézni. Gerda majdnem elküldött egyedül. – Irma lelki szemei előtt minden figyelmeztetés nélkül felbukkant a Notre-Dame de la Garde. Egyszerre Marseille-ben érezte magát, látta maga előtt az orgonát és az oltárt. Az érzés, hogy nem kap levegőt, egyre erősödött. Tudta, hogy Gaston meg fogja csókolni, amint elhagyja a katedrálist. Követelőzve, tolakodón, akarata ellenére.

– Ha kérnétek még bármit, esetleg kávét vagy konyakot, csak intsetek a lánynak – mondta gyorsan, és fejével a kifejezetten a mai napra felbérelt kisegítő személyzet és Helene felé bökött, aki már régóta szolgált Eckartnál és nála. – A többi vendéggel is foglalkoznom kell. – A megrökönyödött arcokról leolvashatta, milyen váratlanul szakította félbe Gerda és Oscar élménybeszámolóját. Így aztán még halkan hozzátette, hogy „sajnos”, és rájuk kacsintott.

– Ez csak természetes. – Gerda meglepett arckifejezése egyszerre eltűnt, ő maga is perfekcionista volt, főként vendéglátói minőségben. Irma tehát minden rossz lelkiismeret nélkül vonhatta ki magát a franciaországi történetek alól. Több mint két éve már, hogy Marseille-ben Gaston ágyában kötött ki. Mégis, ha csak eszébe jutott az a felfuvalkodott gúnár, aki olyan ellenállhatatlannak tartotta magát, még mindig kellemetlen szorítást érzett a zsigereiben. Bizonyára az ő keze is benne volt, hogy Irmának több alkoholt töltöttek, mint amennyit kellett volna. Sosem fogja megtudni, ahogyan azt sem, mi történt valójában aznap éjjel. Ha történt egyáltalán valami. Nem lehetett sok minden, inkább valami ártalmatlan dolog, erről időközben majdnem egészen meggyőzte magát. Csak egy leheletnyi kétely maradt benne. És düh. Bármilyen dühös is volt Gastonra, pontosan tudta: ő maga volt a felelős azért, hogy a házassága hajszál híján tönkrement. Ő ivott túl sokat, ő nem tudott időben kiszállni. Ez a felismerés nem tette könnyebbé a dolgot. Épp ellenkezőleg.

2.

Gerda

Tökéletes vasárnap volt. Még mindig meleg, de volt némi friss szellő, amely bizonyára az Elba felől fújdogált. Oscar és ő kilovagoltak kicsit, először az Ottersbek mentén, aztán az úgynevezett hamburgi várhoz, amely egy zöldfelületekkel ellátott lakóépülettömb volt, éppen most bővítették. Már most túlnyúlt a Methfessel- és a Lutterothstraße nagy részén. Mégsem volt elég lakás Hamburgban, ezt mindenki tudta. Gerdának néha szinte lelkiismeret-furdalása volt, amikor belegondolt, milyen nagy villa áll az ő rendelkezésükre. Két embernek ilyen sok szoba… És az új otthonuk sem lesz kisebb, inkább csak még nagystílűbb. De hát az emberek nem egyformák, még ha egyre többet hangoztatják is ezt követelésként. Néhányan privilégiumokat élveznek, és ez valószínűleg mindig is így marad. Talán azért, mert több felelősséget vállalnak másoknál. Talán csak azért, mert az a szerencse érte őket, hogy gazdag családba születtek. Aki a szerencsések közé tartozott, annak kötelessége volt, hogy ebből a jólétből valamit vissza is adjon, ez volt a lényeg. Oscar és ő megtették a magukét, gondolta Gerda. A házukban lévő óriási tereket legalábbis részben arra használták, hogy művészeti szalont rendezzenek, kiállításokat, ahol addig ismeretlen festők és szobrászok hódíthatták meg a közönséget és szerezhettek hírnevet. Nem is beszélve arról a sok emberről, akiknek Oscar a vállalatán keresztül biztosított megélhetést. Látta, ahogy férje megpaskolja lova barna nyakát, míg az istállóhoz vezető utolsó szakaszon a kantáron vezeti. Oscar januárban lett negyvennégy éves. Az ő korosztályából nem kevés férfi már a föld alatt volt, főleg, ha olyan keményen dolgoztak, mint ő. Gerda nem sokat adott a számokra és a statisztikákra, és nem volt jellemző rá, hogy az élet sötét oldalán gondolkodjon. Szilárdan meg volt győződve arról, hogy Oscarral még nagyon hosszú közös életnek néznek elébe. Máshogy nem is lehetett, hiszen olyan sok mindent terveztek: házat építeni az Alster partján, takarékpénztárt nyitni a vállalat keretein belül, ahol az alkalmazottak a pénzecskéjüket jelentősen kedvezőbb feltételekkel fektethetik be, mint a szabadpiacon. Itt magasabb kamatot kapnak, így öreg napjaikra félre tudnak tenni. A pénztár ugyanakkor hitelt is kínál alacsony kamattal, hogy az olyan szorgalmas emberek, mint például Hermann Krause, saját üzletet építhessenek fel. Szerencsére Hermann Krausénak már túl későn jön ez a lehetőség. Gerda elmosolyodott. Micsoda kár lett volna, ha elveszítik az ügyvezetőjüket! Milyen jó, hogy Toni észhez tudta téríteni Hermannt, meggyőzve, hogy a Beiersdorfnál sokkal többet érhet el, mint egy saját patikával, ahogy egy időben mindenáron tervezte. Ha Toni nem járt volna sikerrel, Oscar alaposan melléfogott volna ezzel az egyenlő esélyesdivel. De még ez sem volt elég: alig nyitott meg a takarékpénztár, amikor Oscar már elő is állt a következő újítással.

– Felveszek egy szakácsnőt – jelentette be egyik nap Gerdának.

– De hát már van szakácsnőnk, kedvesem. Nem vagy elégedett vele? Szerintem jól főz. – Gerda egy kukkot sem értett.

– Szerintem is – jegyezte meg Oscar, és felnevetett. – Nem is magunknak, hanem a Beiersdorfnak szeretnék egy szakácsnőt. És persze konyhalányokat is. Elvégre több mint száz éhes szájat kell betömnöm. – Gerda csodálkozva nézett rá. – Arra gondoltam, minél előbb ingyenes ebédet kellene bevezetni minden munkás és alkalmazott számára. Az élelmiszer megfizethető, és néhány plusz munkaerő, akik valami egészségeset készítenek belőle, ami lehetőleg finom is, igazán nem kerülne vagyonokba. Cserébe az emberek nem rohannak többé haza, én pedig lerövidíthetem a szünetet, így a gyártás nem áll olyan rémesen sokáig. A munkásaimnak kényelmes, és mindennap meg is spórolnak néhány fillért. – Szeme szikrákat szórt, mint mindig, amikor úgy érezte, legújabb terve egyszerűen tökéletes. – A kiadásokat pedig hamar visszahozza, hogy rövidebb az ebédszünet.

A ló prüszkölt egyet, Gerda megpaskolta meleg nyakát.

Nem szabad mindig csak magunkra gondolni, másoknak is kell adni abból, amink van: ez volt a lényeg. Oscar úgy értette ennek a művészetét, mint senki más. Oscar Troplowitz jobbá akarta tenni a világot. Csak egy kicsit, de mindenütt, ahol csak lehetősége volt rá. Gerda különösen szerette ezt a férjében, mert ez teljes mértékben egyezett az ő életfelfogásával is. Férfiként több eszköze és módja volt mindezt megvalósítani, már csak azért is, mert több pénz állt a rendelkezésére. Ami nem ok arra, hogy ő maga nőként e mögé rejtőzve csak azzal foglalatoskodjon, hogy a férje vagyona felett örvendezzék. Gerda megvetette az úgynevezett társasági hölgyeket, akik kizárólag a legújabb divattal foglalkoztak, és órákat töltöttek a fodrásznál. Nem mintha Gerda nem lelte volna kedvét abban, hogy csinosan öltözzön és mindig kifogástalan legyen a frizurája. Nagyon is örömét lelte a fogadások és a nagy ünnepségek rendezésében. Az élet értelmét azonban nem ebben látta. Ezért tartott inkább olyan nőtársaival, akik támogatták a kulturális fejlődést, és akikkel élvezet volt eszmét cserélni. Mint például a hamburgi Nőegylet hölgyeivel. Gerda egy kicsit büszke volt rá, hogy alapító tagja lehet az egyesületnek. Elvégre ez volt a kihelyezett tagozata a nemzetközi Lyceum Clubnak, amelyet egy angol művész hívott életre. Gerda azóta lelkesedett az ügyért, hogy olvasott róla az újságban. Amikor aztán Berlinben létrejött az első ilyen klub, mindenképpen szeretett volna Hamburgban is egy hasonlót, és természetesen tevékenyen részt is vállalt benne. Az egyesület nem régóta működött, de már most tudta, hogy jó döntés volt. A szalonestek mellé is ideális kiegészítésként szolgált. Most éppen megfelelő helyiség után kutattak, ahol berlini vagy angliai vendégeiket egy esetleges hamburgi látogatás esetén el tudják szállásolni. Klubszobára, olvasószobára, esetlegesen műteremre is szükség volt. Mindez nem volt egyszerű feladat egy olyan városban, ami ilyen iramban növekszik, és mindennap újabb embereket vonz, akiknek ugyancsak szobára van szükségük.