Jeffnek a negyedholdért és milliónyi más dologért

Akik szerepelnek ebben a történetben

JUBA, KJÚ, GANGATOM

KWASH DARA, Kwash Netu fia; az Északi Királyság ura, másként a Pókkirály

NYOMKÖVETŐ, a vadász, aki más néven nem ismeretes

AZ APJA

AZ ANYJA

SZERETETT NAGYBÁTYJA, a kjúk törzsfője

KJÚ, a folyóközi törzs és törzsi terület elnevezése

GANGATOM, folyóközi törzs és törzsi terület, Kjú ellensége

LUALA LUALA, folyóközi törzs és törzsi terület Kjútól északra

ABOYAMI, egy apa

AYODELE, a fia

VAJÁKOS, a kjúk halottidézője

ITAKI, folyóboszorka

KAVA/ASANI, kjú törzshöz tartozó fiú

LEOPÁRD, alakváltó vadász, aki néhány egyéb néven is ismert

YUMBÓK, bozóttündérek és a gyermekek védelmezői

ELSŐ SANGOMA, ellenboszorka

A MINGIK, akik:
Zsiráffiú
Füstlány
Az albínó
Labdafiú
Az összenőtt ikrek

ASANBOSAM, szörnyeteg emberevő

A gangatom törzsfő

MALAKAL

AZ AESI, Kwash Dara kancellárja, a Pókkirály másik négy tagja

BUNSHI/POPELE, folyódzsengu, szirén, alakváltó

SOGOLON, a Holdbanya

SAPOGO az ogók közül, akik termetesek ugyan, de nem óriások

AMUDU, rabszolga-kereskedő

BIBI, a szolgája

NSAKA NE VAMPI, zsoldos

NYKA, zsoldos

FUMELI, a Leopárd íjásza

BEHEMÓT BELEKUN, kövér vén

BÖLCS ADAGAGI, bölcs vén

KÖRMÖNFONT AMAKI, a vén, akit senki sem ismer

NOOYA, egy asszony, akit megszállt a villámmadár

A BULTUNGI, alakváltó bosszúálló hiénák

ZOGBANU, trollok, eredetileg a Vérlápról

VENIN, egy lány, akit a Zogbanu áldozatának neveltek

CHIPFALUMBALA, óriáshal

GHOMMIDOK, olykor megnyerő erdei teremtmények

EWELE, álnok ghommid

EGBERE, az unokatestvére, éhesen álnok

ANJONU, Sötétföld szelleme, aki olvas a szívekben

A VAD MAJOM, őrült főemlős

KONGOR

BASU FUMANGURU, az Északi Királyság meggyilkolt vénje

A FELESÉGE, halott

A FIAI, halottak

A HÉT SZÁRNY, zsoldosok

KAFUTA, egy ház ura

WADADA KISASSZONY, egy örömtanya tulajdonosa

EKOIYE, örömfiú, aki kedveli a cibetpézsmát

A BIVALY, kivételesen eszes bivaly

A KONGORI TÖRZSFŐ SEREGE, helyi rendfenntartók

AZARI MOSSI, a kongori törzsfő seregének harmadik prefektusa

MAZAMBEZI, prefektus

VÖRÖS OGÓ, egy másik ogó

KÉK OGÓ, egy másik ogó

A MULATSÁGOK MESTERE, az ogó párviadalok szervezője

LALA, a rabszolgája

MAWANA BOSZORKÁK, földi szirének, avagy sárdzsenguk

DOLINGO ÉS A MWERU

VÉNEMBER, egy kunyhó ura és déli igric

DOLINGO KIRÁLYNŐJE, mint a neve is mondja

A kancellárja

Dolingói rabszolgafiú

FEHÉR TUDÓSOK, a legsötétebb halottidézők és alkimisták

ROSSZ IBEDZSI, torzszülött ikertestvér

JAKWU, Batuta király fehér testőre

IPUNDULU, vérszívó villámmadár

SASABONSAM, Asanbosam szárnyas testvére

ADZE, vérszívó és bogárhad

ELOKO, pusztai troll és kannibál

AKUMI LISSISOLO, Kwash Dara nővére, a szent apácarend tagja

ÁRNYÉKSEREG, az Aesi szolgálatában álló démonok

MITU

IKEDE, déli igric

KAMANGU, fiú

NIGULI, fiú

KOSU, fiú

LOEMBE, fiú

NKANGA, fiú

KHAMSZÍN, lány

A MALANGIKA ÉS A DÉLI KIRÁLYSÁG

Egy ifjú boszorka

TOKOLOSHE, kistestű manó, aki láthatatlanná tudja tenni magát

Egy kalmár

A felesége

A fia

KULIKWAYO, fehér tudósból lett szörnyeteg

1.

Egy kutya,
egy macska,
egy farkas
és egy róka

Bi oju ri enu a pamo.

Egy

Agyermek halott. Ezenfelül nincs mit tudni.

Beszélik, hogy valahol messze délen egy királynő kivégezteti azokat, akik rossz hírt hoznak. Talán jobban szeretnél egy olyan történetet, amiben a gyerek kevésbé halott? Az igazság úgy váltogatja alakját, ahogy a krokodil zabálja fel a holdat, az én történetem mégis ugyanaz ma is, mint három nappal ezelőtt, s ugyanaz lesz holnap is, szóval rohadjanak meg az istenek, meg te is a kérdéseiddel. A többi rab mesélt rólad. Azt mondják, az istenek is látják, milyen alázatos ember vagy. Míg mások meghajolnak, te odaveted magad a tébolyult királyod lába elé, és a legnagyobb istenek fényes tekintetű fiának szólítod. Ahogy itt állsz előttem, érzem is rajtad a palota padlóviaszának szagát. Egy ilyen alázatos embernek a bába bizonyára piros kakasvérrel mosta meg a farkát, mikor megszületett.

Délen ez nem szokás? Akkor itt mivel mosnak?

Bi oju ri enu a pamo.

Ne szólja mind a száj, mit a szem lát.

A gyerek meghalt, mire vagy még kíváncsi? Az igazságra? Délen csak az igazság számít? A tényeknek nincs színük, se alakjuk; a tények csak tények. Mondok párat. Ez a cella nagyobb, mint az előző volt. Nem érzek mást az orromban, csak a kivégzett emberek szikkadt szarát; nem hallok mást, csak szellemeik sikoltozását. A kenyeredben rajzanak a bogarak, a vízbe meg belepisált mind a tizenkét őr, és a kecske, amit kedvtelésből meghágnak. Az igazság kell, vagy egy jó történet?

Halld hát a történetet. Halld, hogy én is csak ember vagyok, akit egyesek farkasnak neveznek, mások még rosszabbnak. A gyermek halott. A vénasszonytól mást hallottál? Tudom, hogy beszéltél vele. Egy látnok szerint a gyermek fejét megfertőzték az ördögök. Hát nem ördög volt az, csak rossz vér. Mesélhetek a haláláról.

Kezdetnek ott a Leopárd.

Vagy a Holdbanya.

Vagy az ogó, róla ki mond éneket? Olyan embernek tűnsz, aki életében nem ontott vért. Mégis érzem rajtad a bűzét. Vér és bőr. Nemrég körülmetéltél egy fiút. Nem kérdésnek szántam, a vére még ott szárad az ujjaid között. Nézd már, ahogy próbálod leplezni, mennyire felizgat, az orrodat piszkálod, csak hogy szagolgasd. Szép kis alak vagy.

Főinkvizítor.

Fétispap.

Dehogy hívod az őröket.

Még túl sokat jártatnám a szám, mielőtt betapasztják.

Nézz csak végig magadon. Egy kétszáz tehenes gazda, aki örömét leli egy fiú előbőrében meg egy kislány kukujában, aki nincs is eladósorban. Mert erre áhítozol, nincs igazam? Arra a sötét kis valamire, amit nem találhatsz meg a harminc aranyzsákodban, se a kétszáz marhád vagy a kétszáz asszonyod között. Valamire, amit elveszítettél – nem is, elragadták tőled. Az a fényesség, látod és vágyod – nem a napé, nem is az éjszakai ég viharistenéé, hanem makulátlan fényesség: a fény a fiúban, aki még nem ismert asszonyt, a lányban, akit megvettél magadnak, nem mintha rászorulnál egy újabb feleségre a kétszáz tehened mellett, csak ízekre akarod szedni, mert ezt kutatod minden odúban, a fekete lyukakban, nedves lyukakban, föld alatti lyukakban, ezt a fényt, akár egy vérszívó, és meg is kapod ünnepi pompába öltöztetve, a fiú körülmetélésében, a nászéjszaka elhálásában, s mikor vért, köpetet, spermát és húgyot ontanak, te mind meghagyod a bőrödön, azután elmész az irokófához, és jól kitömöd azt a lyukat is.

A gyermek meghalt, ahogy mindenki más.

Napokon át caplattam, át a Vérláp rajzó szúnyogfelhőin és a szikes síkság pengeszikláin, mentem éjjel és nappal. Délen egészen Omororóig jutottam anélkül, hogy tudtam vagy érdekelt volna. Koldusként kergettek, tolvajnak néztek, árulóként kínoztak, s mikor a halálhír elért a királyságodba, gyilkosságért lefogtak. Tudtad, hogy öten is voltak a cellámban? Még négy napja. A sál a nyakamban ahhoz tartozott, aki egyedüliként távozott a saját lábán. Egy napon talán újra farkasszemet nézünk.

A másik négy. Jegyezd csak fel, miket mondok róluk.

Az öregek szerint bolond az éjszaka. Nem tisztem állást foglalni, de az biztos, hogy melegséget nem hoz. Az elsőt a priccsemnél ismertem meg. A tulajdon halálhörgésemre ébredtem, az a fickó épp kipréselte belőlem a szuszt. Alacsonyabb volt az ogónál, de magasabb a lónál. Úgy bűzlött, mintha egy bazárt húzna magával. Megragadta a nyakam, és felemelt a levegőbe, míg a többiek csendben nézték. Próbáltam lefejteni az ujjait, de pokolian szorított. Amikor mellbe rúgtam, mintha sziklát rugdaltam volna. Úgy tartott fel, mintha egy drágakövet csodálgatna. Olyan erővel térdeltem az állába, hogy leharapta a nyelvét, és amint eleresztett, bikaként rontottam a tökeinek. Elvágódott, megragadtam a kését, a borotvaéles kését, és elvágtam a torkát. A második megragadta a karom, hanem csupasz voltam és síkos. Ahogy belevágtam a kést, a saját késem a bordái közé, hallottam szétpukkanni a szívét. A harmadik táncot járt az ökleivel, úgy repdesett köröttem, mint a piaci légy. Én is ökölbe szorítottam a kezem, azután felnyújtottam két ujjam, mintha nyuszifülek lennének. Azzal kiböktem a bal szemét, és kikapartam az üregéből. Visított is, ne félj. Ahogy elnéztem, míg a padlón fetrengve a szemét kereste, elfeledkeztem a két másikról. A dagadt mögém került, és lendített, én lebuktam, ő elbotlott és elesett, én felugrottam, és felkaptam a követ, amire alvás közben a fejem hajtottam, és addig püföltem vele a fejét, amíg el nem tűnt az arca.

Utolsónak egy fiú maradt. Bőgött. Annyi se maradt benne, hogy az életéért könyörögjön. Azzal vigasztaltam, hogy a következő életében majd férfi lesz, mert ebben már csak egy pondró, és belevágtam a kést a nyakába. A vére előbb ért padlót, mint a térde. A félvak fickót életben hagytam, hisz a történetek az éltető elemeink, nem igaz, pap? Inkvizítor? Nem is tudom, minek hívjalak.

Hogy ezek nem a te embereid. Helyes. Legalább nem neked kell megvinned a rossz hírt az özvegyeknek.

Történetért jöttél, és beszédes kedvemben találtál, így hát az istenek rámosolyogtak mindkettőnkre.

Volt egy kalmár Bíborvárosban, aki elmondása szerint elveszítette a feleségét. Az asszonnyal együtt eltűnt öt aranygyűrű, tizenkét pár fülbevaló, huszonkét karperec és tizenkilenc bokalánc. Azt mondják, te kiszagolod azt, aki inkább rejtve maradna, mondta. Lassan betöltöttem a húszat, apám rég száműzött az otthonából. A kalmár valami kopónak nézett, mégis bólintottam: Igen, azt mondják, jó az orrom. Odahajította nekem az asszonya bugyogóját. A nyom szinte teljesen kihűlt, mégis elvezetett három faluba. Az asszony sejthette, hogy egy nap vadászni fognak rá, ezért három faluban is vett magának kunyhót, és senki sem tudta, merre él. Minden kunyhóban találtam egy lányt, aki nemcsak a megszólalásig hasonlított rá, de még a nevére is hallgatott. A lány a harmadik házban behívott, és a székre mutatott, hogy üljek le. Megkérdezte, innék-e valamit, és a maszukusörös korsóért nyúlt, mielőtt még bólintottam volna. Hadd emlékeztesselek rá, hogy a szemem talán hétköznapi, de az orrom híresen nem. Amint megemelte a korsót, máris éreztem benne a kobraköpésnek nevezett asszonymérget, ami vízzel keverve elveszíti minden ízét. Odaadta nekem a korsót, én meg elvettem, azzal megragadtam, és kifacsartam a karját. Ajkához emeltem a korsót, a szájába erőltettem. Ahogy potyogni kezdtek a könnyei, elvettem előle.

Elvitt az úrnőjéhez, aki egy folyóparti kunyhóban élt. A férjem olyan kíméletlenül vert, hogy elment a gyerekem, panaszolta az úrnő. Van öt aranygyűrűm, tizenkét pár fülbevalóm, huszonkét karperecem és tizenkilenc bokaláncom, mind neked adom, még a testem is. Elvettem négy bokaláncot, aztán visszavittem a férjéhez, mert jobban kellett a pénz, mint az ékszer. Közben megsúgtam neki, hogy a harmadik kunyhóban lakó lánnyal főzessen maszukusört az urának.

A második történet.

Apám egyik este úgy állított haza, hogy egy halászasszonytól bűzlött. Őt éreztem rajta, és a baotábla fáját. Meg egy másik férfi vérét, nem az övét. Leült játszani egy bingával, egy baomesterrel, és veszített. A binga a nyereményét követelte, mire apám fogta a baotáblát, és szétverte a fején. Azt mesélte, egy távoli fogadóban járt, ahol szabadon ihatott, cicázhatott és baózhatott. Addig ütötte a másikat, amíg mozgott, azután eljött erről a helyről, csakhogy nem éreztem rajta verítéket, se port, se sört a leheletében, semmit. Nem járt semmiféle fogadóban, csak egy ópiumevő odújában.

Apám belépett a házba, és értem kiáltott, hogy jöjjek elő a pajtából, ahol éltem, mert a házból addigra már kitiltott.

– Gyere, fiam. Ülj le velem baózni.

A tábla a padlón feküdt, sok mag hiányzott. Túl sok egy tisztességes játékhoz, de apám nem is játszani akart, hanem nyerni.

A baót csak ismered, pap; ha nem, elmagyarázom. Négy sorban vannak nyolcasával a lyukak, minden játékosnak van két sora és harminckét magja, bár nekünk kevesebb volt, már nem emlékszem, mennyi. Minden játékos hat magot tesz a nyumbalyukba, hanem az apám nyolcat tett. Mondhattam volna: De apám, déli módra játszol, hat helyett nyolccal? Csak hát apám sosem beszélt, ha üthetett, és kaptam már kevesebbért is. Valahányszor letettem egy magot, ő lecsapott rá, és elvette, közben megszomjazott, és pálmabort kért. Anyám vizet hozott neki, mire megcibálta a haját, kétszer arcon ütötte, és azt mondta: Napnyugtára kihevered. Anyám nem adta meg neki az örömet, hogy sírni lássa, csak kiment, és visszajött a pálmaborral. Méreg után szaglásztam, és annyiban is hagytam volna, hanem apám, míg anyámat verte a boszorkányságért, amivel a saját öregedését késleltette vagy az övét siettette, nem figyelt a játékra. Elvetettem a magjaimat, kettőt mindjárt a tábla végébe, s így levettem az övéit. Ez már nem tetszett neki annyira.

– Ez már a végjáték – panaszolta.

– Nem, még csak most kezdtük – vágtam rá én.

– Hogy mersz ilyen tiszteletlen hangot megütni? Szólíts atyádnak, ha velem beszélsz.

Nem szóltam, csak útját álltam a táblán.

Nem maradt magja a belső sorban, és nem tudott lépni.

– Csaltál – vádaskodott. – Harmincnál és még kettőnél több mag van a tábládon.

Mire én:

– Elvakít a pálmabor, vagy nem tudsz számolni. Te elvetetted a magokat, én learattam. Magokat hintettem el végig a sor mentén, és olyan falat építettem, amit nincs magod áttörni.

Szájon vágott, mielőtt folytathattam volna. Lefordultam a székről, ő meg felkapta a baotáblát, hogy ütni kezdjen vele, mint a bingát, csak épp mostanra berúgott, és lelassult, én pedig nemhiába néztem annyit, hogyan gyakorolják a ngolomesterek a harcot a folyóparton. Amint meglendítette a táblát, a magok mind felröppentek az ég felé. Háromszor megpördültem hátrafelé, ahogy a mesterektől láttam, azután meglapultam, mint a vadászó gepárd. Apám úgy forgatta a fejét, mintha köddé váltam volna.

– Állj elém, te gyáva féreg. Az a hitvány kjú véred. Anyád ilyen, azért okoz örömet, ha megalázhatom. Ő se ismer mást, csak megadást. Először téged tángállak el, azután őt, amiért ilyenre nevelt, méghozzá jó alaposan, hogy nyoma maradjon. Hadd emlékeztesse, hogy olyan fiút nevelt, aki a férfiak játékszere lesz.

A harag sötét felhő, ami kiüríti az elmét és árnyékot vet a szívre. Felpattantam, és felrúgtam a levegőbe, minden alkalommal egyre magasabbra.

– Most meg ugrál, mint egy levelibéka – gúnyolódott.

Rám rontott, csakhogy nem voltam már fiú. Én is rárontottam abban a kis házban, a padlóra vetettem magam, láb gyanánt a kezemen támaszkodva megpördültem, egész testemmel és lábammal a levegőben, akár a motolla, úgy pörögtem felé, és zártam két lábszáram közé a nyakát, hogy levigyem a földre. Akkorát koppant a feje, hogy anyám meghallotta odakint. Sikoltozva szaladt be.

– Hagyd őt, gyermekem. Tönkreteszed mindkettőnket.

Felnéztem rá, és kiköptem. Azzal eljöttem. Akkor hallottam először és utoljára az apámat a kjúkról beszélni.

Ez a történet kétféleképpen is végződhet. Az első végén lábam rákulcsolódott a nyakára, és eltörte, ahogy levittem a padlóra. Ott helyben meghalt, mire anyám öt kagylópénzzel és pálmalevélbe csomagolt cirokkal utamra bocsátott. Megmondtam neki, hogy semmi nem kell az apámtól, még a ruhái se. S azóta, ha csak rajtam múlt, nem viseltem semmit, amit ember készített. Semmit, csak ezt a bokaláncot – másként hogyan tudatnák anyámmal a halálhírem?

A második végén nem törtem ki apám nyakát, de ettől még fejre esett, és felnyílt a koponyája. Azóta is agyalágyult. Anyám öt kagylópénzzel és egy banánlevélbe csomagolt cirokkal utamra bocsátott, mondván: Hagyd el ezt a helyet, a bácsikáid még rosszabbak.

A nevem tőle kaptam, ezért a küszöbön azt is hátrahagytam. Apám mindig szép köntösökbe öltözött, sosem látott vidékek drága selymeibe, adósai szandáljába, bármibe, ami feledtette vele, hogy egy folyóközi törzsből való. Én úgy jöttem el a házából, hogy nem kellett semmi, ami rá emlékeztetett. Az ősi hagyomány szólított, még mielőtt elindultam volna, ezért is meg akartam válni minden cicomától. Férfiként akartam bűzleni, nem városi asszonyok és heréltek illatszereitől. Még ha fitymálva néztek is, mint a mocsári népeket, úgy léptem ki a világba, mint egy ritka fenevad – az oroszlánnak se kell köntös, vagy a kobrának. Kjúba indultam, ahonnét apám jött, még ha nem is tudtam az utat.

Nyomkövetőnek hívnak. Valaha volt rendes nevem, de már rég elfeledtem.

A harmadik történet.

Egy nyugati föld királynője szép fizetséget ígért, ha megtalálom a királyát. Egész udvara őrültnek hitte, mert a királya meghalt, öt éve vízbe fulladt, de nekem az sem okozott gondot, hogy felkutassak egy holtat. Elfogadtam az előleget, és elindultam oda, ahol a vízbe fúltak élnek.

Addig mentem előre, amíg el nem értem egy vénasszonyhoz, aki a folyóparton ücsörgött, hosszú bottal a kezében. A haja oldalt teljesen kifehéredett, fent teljesen kihullt. Arcán erdei csapásokként ágaztak szerteszét a ráncok, és elsárgult fogai mögül szörnyű bűz áradt. A mese szerint minden reggel üde és gyönyörű lányként ébred, délre asszonykora teljébe ér, napnyugtára megvénül, és éjfélre meghal, hogy már a következő órában újjászülessen. A púp a hátán magasabbra nőtt a fejénél, mégis pajkos fény csillant a szemében és fürgén járt az esze. A halak felúsztak a botja végéig, de sose tovább.

– Miért jöttél erre a helyre? – tudakolta.

– Ez az út visz Mononóba – feleltem.

– Miért jöttél erre a helyre? Egy élőért?

– Az élet szeretet, és bennem nem maradt szeretet. Elcsordogált belőlem, és eggyé vált egy olyan folyóval, mint ez.

– Nem a szereteted csordogált el, hanem a véred. Átengedlek, de ha férfival hálok, hetven holdon át élhetek egyvégtében.

Hát kitömtem a vénasszonyt. Hátára feküdt a part oldalán, lábával a vízben. Csont és bőr volt, mégis ágaskodott a szerszámom, és betöltött az életerő. Valami fickándozott a lábam között, mintha halakat éreztem volna. Megérintette a mellkasom, mire a csíkok hullámokká dagadtak a szívem körül. Ki-be jártam benne, bosszúsan konok hallgatásától. A sötétben éreztem, amint egyre fiatalodott ahelyett, hogy öregebb lett volna. Lángok terjengtek bennem, értek el ujjaim hegyéig és szerszámom végéig. Levegő gyűlt a víz köré, víz gyűlt a levegő köré, azután felkiáltottam, és visszahúzódtam, ahogy beterítettem a hasát, a karját, a mellét. Ötször is végigfutott testemen a rángás. Megmaradt banyának, mégsem haragudtam. Felkanalazta melléről a permetem, és a folyóba rázta. A halak nyomban ugrándozni kezdtek. A sötétség felzabálta a holdat, de a halak a maguk fényével ragyogtak. Fejük volt, karjuk és női emlőjük.

– Kövesd őket – hallottam.

Egész álló nap és éjjel ezt tettem, majd másnap megint. A folyó néha a bokámig sem ért, máskor nyakig ellepett. A víz minden fehérséget lemosott a testemről, csak az arcom hagyta ki. A halasszonyok, az asszonyhalak hosszú-hosszú napokon át csak vittek lefelé a folyón, mígnem elértünk egy helyre, amit hiába próbálnék leírni. Mintha vízfal lett volna, ami szilárdan megállt, még ha át is dughattam rajta a kezem, vagy mintha a folyó lefelé hajlította volna magát, de én továbbgyalogoltam, lábam alatt a mederrel, és nem pottyantam le.

Sokszor csak úgy mehetünk tovább, ha valamin átmegyünk. Én is ezt tettem. Nem szeppentem meg.

Nem tudnám megmondani, felhagytam-e a légzéssel, vagy a vizet lélegeztem be, de továbbhaladtam előre. Folyami halak gyűltek körém, mintha jövetelem okát firtatnák. Csak mentem, közben a víz kioldotta hajam, kiöblítette a hónom alját. Azután elértem valamihez, amit soha egyetlen királyságban se láttam. Egy füves mezőn álló kőből épült vár, ami két, három, négy, öt, hat szint magasra nőtt. Minden sarkában kupolás torony, szintúgy kőből. Minden szinten kőbe vágott ablakok, és az ablakok alatt aranykorlátos kiszögellés, amit a király terasznak hívott. Az épület felől folyosó kapcsolódott egy másik épülethez, és egy másik folyosó kapcsolódott egy megint másik épülethez, így négy egymáshoz láncolt vár állt négyszögben.

Egyik se volt olyan hatalmas, mint az első, és az utolsó romokban hevert. Nem tudnám megmondani, mikor illant el a víz, és hagyta hátra a követ, füvet, eget. Fák sorakoztak egyenes vonalban, amíg a szem ellátott, kertek négyzetei, virágágyások körei. Az isteneknek nincs ilyen kertjük. Elmúlt dél, és ürességtől kongott a királyság. Este aztán szél támadt, és furakodott mellettem durván, mintha a dagadt emberek löknének félre az útjukból. Napnyugtára férfiak, asszonyok és vadak tünedeztek fel az árnyak közül, váltak köddé az utolsó napsugarakban, majd bukkantak fel ismét. Leültem a legnagyobb vár lépcsőjére, és csak néztem, ahogy a nap menekül a sötétség elől. Férfiak lépdeltek az asszonyok mellett, és gyerekek, akik férfiaknak tűntek, és asszonyok, akik gyerekeknek. Férfiak kékben, asszonyok zöldben és gyerekek sárgában, piros szemmel és kopoltyúval a nyakukon. Meg mindenféle teremtmények rohantak zsombékhajjal, hatlábú lovak és abadák csordái zebralábakon, szamárháttal, egy rinocéroszszarvval a homloka közepén, még több gyermekkel a nyomukban.

Egy sárga gyermek lépett hozzám.

– Hogy kerültél ide? – tudakolta.

– Átjöttem a folyón.

– És az Itaki engedte?

– Itakiról nem tudok, csak egy mohaszagú vénasszonyról.

A sárga gyermek elvörösödött, és kifordította a szemét. A szülei érte jöttek. Felálltam, és felhágtam a lépcsőn a várba, ahol még több férfi, asszony, gyerek és vad nevetgélt, beszélgetett, és pletykált. A folyosó végét fal rekesztette el, rajta háborúk és harcosok bronzba öntött képeivel. Ráismertem egy középföldi ütközetre, amiben négyezren vesztek oda, meg egy másikra, a félszemű herceg csatájára, aki egész seregét belevezette egy dombnak nézett szakadékba. A fal tövében bronztrónus állt, a rajta ücsörgő alak valósággal eltörpült mellette.

– Azok nem egy istenfélő ember szemei – mordult fel. Tudtam, hogy ő a király, ki más lehetett volna?

– Azért jöttem, hogy visszavigyelek az élők közé – árultam el.

– Még a holtak földjére is eljutott a híred, Nyomkövető, de a semmiért vesztegetted az időd és tetted kockára az életed. Nem látom okát a visszatérésnek, sem a magam, sem a te számodra.

– Én is oktalanul teszek mindent. Megtalálom, ami elveszett, és a királynőd hiányol.

A király felnevetett.

– Itt Mononóban te vagy az egyetlen élő ember, mégsem ismerek nálad holtabbat.

Jaj, inkvizítor, bár értenék az emberek, hogy nincs időm az efféle meddő vitákra. Nincs miért kiállnom, és nincs miért harcolnom, így mindig abból lesz a csetepaté, ha az időm vesztegetik. Emeld rám a kezed, és letöröm. Emeld rám a nyelved, és kivágom.

A királyt nem vették körül testőrök, így hát közelebb léptem, miközben az engem figyelő tömegen tartottam a szemem. A király nem zavartatta magát, vagy félt; kifejezéstelen arcával is azt üzente: Semmin sem változtathatsz. Tíz- és még ötlépésnyire tőle megtorpantam. Eszembe jutott, hogy a belső és külső helyiségekben se láttam őröket. Négy lépcsőfok vezetett fel az emelvényre, ahol a trónus állt. A király lábainál két oroszlán feküdt oly mozdulatlanul, hogy nem tudhattam, szellemek, kisebb istenségek vagy holtak-e. Maga a király megmaradt apró embernek, apró vonásokkal. Kerek arc tokás állal, nagy fekete szemek, két karikával átfűzött lapos orr és vékony ajak, mintha keleti vér lenne. Aranykoronát viselt fehér fátyollal, ami leplezte haját, fehér palástot ezüstmadarakkal, és lila előzéket, alatta arannyal kihányt köntössel. Fél kézzel elbánhattam vele.

Senki sem állított meg, ahogy a trónusához léptem. Az oroszlánok se moccantak. Megérintettem a sárgaréz karfát, ami szintúgy felfordított oroszlánmancsot mintázott, mire vaskos szárnyak rebbentek felettem, ahogy valami nehéz és lassú felemelkedett, nyomában a rothadás bűzével. Semmit se láttam odafent a mennyezeten. Még akkor is felfelé néztem, amikor a király előhúzta tőrét, és olyan erővel vágta a tenyerembe, hogy belefúródott a karfába, és benne is ragadt.

Felüvöltöttem; ő nevetett, és hátradőlt trónusán.

– Azt hinnéd, a túlvilág megtartja ígéretét, hogy nincs több fájdalom és szenvedés, de ne feledd, ez az ígéret a holtaknak szól.

Senki nem nevetett vele, de mind figyeltek.

Ő is figyelt, gyanakvó szemmel és az állát cirógatva, ahogy megmarkoltam a tőrt, és kirántottam, ami újabb üvöltést csalt ki belőlem. Megrezzent, amikor felé fordultam, de csak megragadtam palástját, és a tőrrel kikanyarítottam belőle egy darabot. Aközben is nevetett, hogy bekötöztem a kezem.

A király ugyanabba a tévedésbe esett, mint a többi: jobbkezesnek hitt. Csak amikor képen töröltem, akkor mordult fel a tömeg. Halálos léptek közeledtek mögöttem a trónus felé. Amikor megpördültem, a tömeg megtorpant. A trónteremben csak egyvalakinek kellett tartania a haláltól, mégis megriadtak tőlem.

Nem, csupán kivártak. Nem láttam az arcukon félelmet, se haragot, csak érdeklődést. Azután a tömeg egyként hőkölt hátra, és nézett el mellettem a király felé. Én is elfordultam, hogy lássam magam előtt, kezében az oroszlánmanccsal, ami kehelyként gyűjtötte össze a vérem. A király felhajította a mancsot a levegőbe, fel egész a mennyezetig, mire alattvalói levegő után kaptak. Amint a mancs földet ért, tovább hátráltak, hátul néhányan szaladni kezdtek. Egyesek felkiáltottak, de a kiáltásaikba visszhangok keveredtek, mások sikoltottak, de a sikolyuk elhalt keleten, és feltámadott nyugaton. Férfiak tapostak le gyerekeken taposó asszonyokat, a király meg csak nevetett. Nem hallottam mást, mint Omo, Omo, Omo. Azután egy roppanást, majd egy reccsenést, mintha egy isten feltépné a tetőt. Omoluzu, mondta ki valaki.

Omoluzu. Tetőjárók, éji démonok egy rég letűnt korból.

– Megízlelték a véred, Nyomkövető. Mostantól örökre a nyomodban lesznek.

Megragadtam a kezét, és belehasítottam. Jajongott, mint egy folyóközi lány, míg a tető mozgolódni kezdett, és úgy ropogott, recsegett, sziszegett, mintha be akarna szakadni, mégis kitartott. Kézfejemre fektettem tenyerét, míg ő pofozott és ütögetett, mint egy kisfiú, ahogy próbált elhúzódni, de akkor is begyűjtöttem a vérét. Az első alak már kezdett elválni a mennyezettől, amikor a magasba fröcsköltem.

– Most már ugyanaz a sorsunk, a vérünk összeköt.

Mosolya átadta helyét a félelemnek. Rettegésnek. Álla leesett, szeme kidülledt. Megragadtam a kezét, és lerángattam a lépcsőn, miközben három másik alak vált el a mennyezetről, a sötétségből, maga is a sötétség anyagából. Megálltam visszanézni. A király sikoltozva elrohant. Fekete testű és fekete arcú alakok jelentek meg felettem, mintha odvakból másznának elő, szemük helyén az ásító feketeséggel, és ugyanúgy megálltak a mennyezeten, mint én a padlón. Az Omoluzuból fénypengék sugároztak, élesen, mint a kardok, és füstölögve, mint az izzó parázs.

Ránk rontottak. Rohantam, magam mögött a hanggal, ahogy elrugaszkodtak a mennyezettől. Ugrálva haladtak, mégsem estek a padlóra, csak visszaérkeztek a mennyezetre, mintha egy fejtetőre állított világban élnének. A külső udvar felé szaladtam, de kettő máris megelőzött. Leugráltak, és a kardjukat lengették, mindkettő felém. Dárdám hárította mindkét csapást, de az erejük kibillentett. Egyikük kardforgatóként támadt rám. Kitértem balra, elkerültem a pengéjét, és beledöftem dárdám a mellkasába. Az acélhegy úgy mozgott, mintha szurokban vájkáltam volna. Megugrott, vitte a dárdámat is. Elővontam a kardom. Kettő hátulról elkapta a bokám, és fellendített a mennyezetre, ahol úgy örvénylett a sötétség, mint az éjszakai tenger. Kardommal belehasítottam a feketeségbe, levágtam magamról tagjaikat, és mint a macska, arccal előre visszapottyantam a padlóra. Egy másik a kezem után kapott, de én előbb markoltam meg, és rántottam le a földre, ahol füstté vált. Egyikük oldalról jött, s ahogy kitértem, pengéje elérte, és megpörkölte fülcimpám. Megfordultam, és kardja felé lendítettem a magamét, mire szikrák pattantak a sötétben. Összerándult. Úgy mozgott kezem-lábam, mint egy ngolomesteré. Hemperegtem, és hátrafelé vetődtem, átfordultam megtámasztott kezeimen, amíg a külső kamrák közelében rá nem akadtam elveszett dárdámra. Idekint fáklyák lángoltak. Az elsőhöz szaladtam, hogy viaszba és lángba mártsam a fémhegyet. Kettő épp akkor érkezett fölém. Hallottam, ahogy készültek félbevágni pengéikkel, de én felpattantam lángoló dárdámmal, és mindkettőt átdöftem. Lángokban törtek ki, és szétáradtak az egész mennyezeten. Az Omoluzu szétszóródott.

Kirontottam a külső kamrán át, végig a folyosón és ki az ajtón, ahol a lépések elmaradtak. Odakint saját világom holdja opálosan ragyogott át az ittenin, mintha tejüveg lenne. A kis kövér király nem jutott messzire. Még csak nem is szaladt.

– Az Omoluzu csak a tetőn képes járni, a szabad égbolton nem – tudtam meg tőle.

– A feleséged örömmel hallja majd.

– Mit tudsz te a szerelemről?

– Gyerünk.

Megmarkoltam a karját, és magammal vonszoltam, ám ekkor újabb folyosó következett, vagy ötven lépés hosszan. Mindketten megtorpantunk. Öt lépés után a mennyezet kezdett felhasadni, akkor aztán futásnak eredtünk. Tizenegy lépés után felettünk már ugyanolyan sebesen szaladtak, mint mi a földön, és a kis kövér király kezdett lemaradozni. A tíz és még ötödik lépésnél kitértem egy kardcsapás elől, ami a nyakamat célozta be, de csak a király koronáját ütötte félre. Tíz és még öt után felhagytam a számolással. A folyosón félúton elkaptam egy fáklyát, és felhajítottam a mennyezetre. Az egyik odafent lángra kapott és lezuhant, de füstté vált, mielőtt a földbe csapódhatott volna. Újra kirontottunk a szabadba. Messze tőlünk megláttam a kaput. Kőboltozata nem tűnt elég mélynek ahhoz, hogy az Omoluzu ott is megjelenjen, de ahogy átrohantunk alatta, kettő mégis kiugrott a kövek közül, és az egyik megvágta a hátam. Valahol a folyó felé szaladtunkban, még a vízfal előtt, elveszítettem mind a sebeimet, mind az emlékeimet arról, hol is vagyunk. A bőröm vizslattam és csapkodtam, abban a biztos tudatban, hogy összevagdalták. Azután addig dörgöltem a szemem, amíg már égett, mégis minden sérülésem eltűnt.

Ezzel együtt a királyságba vezető út jóval tovább tartott, mint eljutni a holtak földjére. Napok teltek el, mire találkoztunk az Itakival a folyóparton, aki nem volt már vénasszony, csak kislány, játékosan ugrándozott a vízben, de azért egy sokat látott asszony gúnyos pillantásával nézett rám. Amint visszakapta, a királyné úgy szidta-hordta és ütötte-verte a királyát, hogy nem kételltem, az első adandó alkalommal újra vízbe öli magát.

Tudom, mi jár a fejedben. Mintha egy szellem fészkelt volna beléd, s most ott kísért a homlokod mögött. Hiába vonogatod a szemöldököd, látom én. A királyról sok rosszat el lehet mondani, hogy gyáva féreg és gyilkos, aki sok szolgalelket adott az ördögöknek, de hazudni nem hazudott. Igyekezz, jó pap, hogy a félsz ne akassza meg a sima beszéded, és ne tekingess folyton felfelé. Nyomban idehívhatnám az Omoluzut, te pedig kirontanál még a bezárt ajtón is, hogy félelmedben összehúgyozd és összeszard az egész folyosót. A király a történetemben azt ígérte, hogy a tetőjárók egész hátralévő életemben a nyomomban lesznek, márpedig minden, amit itt elmesélek, színigaz. És igen, egy dologban megállapodhatunk.

Ez itt felettünk egy tető.

Kettő

Akkor most beszélgessünk Juba városáról.

Hadd meséljek neked a falainkról, az égre mutató vályoghabarcs tornyokról, egyik ablaksorról a másik ablaksor hátán, egymáson végestelen-végig. Némelyik torony olyan magas, mint száz megtermett férfi egymás vállán. Némelyik házban több család lakik, minden szinten egy-egy, mint egy fogadóban, ahonnét senki nem távozik. A keleti kaputól híd vezet, aminek a nevét senki nem tartja érdemesnek megjegyezni, ezért úgy hívják, a Híd, Aminek Van Neve, De Az Öregek Se Tudják. Lobogó vörös köpenyt, fekete vértet és tollakkal ékesített aranykoronát viselő lovasok hágnak fel ugyanolyan lobogó vörös palástot és királyi fejfedőt viselő hátasaikra, hogy pirkadatkor kilovagoljanak, és csak szürkületre, a keleti kapu zárására térjenek meg. Anyám szerint ezen a helyen születtem, és ki vagyok én, hogy kételkedjek a szavában? A fémművesek közelében éltünk, noha apám sosem kovácsolt. Emlékszem, zárva tartott egy szobát, és nyakában viselte a kulcsát.

Amikor elhagytam apám házát, vissza se néztem. Egy hang, akár egy ördögé, szaladásra biztatott, én pedig szót fogadtam. Szaladtam, túl a házakon, a csapszékeken és a fáradt utazók fogadóin, túl a három ember magas kő- és vályogfalakon. Utcák torkolltak utcákba, közök közökbe, zene, ivászat és verekedés még több verekedésbe, ivászatba és zenébe. Árusok zárták be utcai bódéikat, rakodták el portékáikat. Férfiak maradtak el mellettem talpig fegyverben, és asszonyok kosárral a fejükön, az öregek a kapualjakban ücsörögve ugyanúgy múlatták az éjt, mint a nappalt. Nekimentem valakinek, aki nem szitkozódott, csak szélesen mosolygott aranyfogaival. Szép vagy, mint egy kislány, mormolta, mire eliramodtam. A vízvezeték mentén loholtam, igyekeztem megtalálni a keleti kaput, mielőtt még az őrök bezárják éjszakára. A keleti kaputól az erdőbe vezetett az út.

A kapunál hét lovas közelgett, és farkasként süvöltött a szél. Aznapra lezárultak a viszályok, csak elügettek mellettem, beterítve porfelhővel. Az őrök zárni kezdték a kaput, én meg kiszaladtam, végig a Hídon, Aminek Van Neve, De Az Öregek Se Tudják. Se őr, se lovas nem figyelt fel rám.

Minden háromszáz lépésnél újabb ruhát hámoztam le magamról. Nyílt pusztát szeltem át, ami homoktengerként hullámzott köröttem. Aznap éjjel elértem egy omladozó szellemvárost. A kunyhón, ahol aludtam, üresen ásítozott az ajtónyílás. A ház mögött hegyben állt a többi otthon törmeléke. Nem találtam ételt, a víz is állottan bűzölgött a csebrekben. A padlón ért az álom, az omladozó vályogfalak ropogása ringatott el.

De beszéljünk inkább a halott gyermekről.

Ne?

Azt hittem, a történetért jöttél. Azt hittem, hallani akarod, és ki vagyok én, hogy ellenkezzek?

A szemem?

Ó, hisz ha száj lenne, mesélne neked történeteket, inkvizítor. Két nap se telt el, mióta rajtakaptalak, hogyan bámulod. Szétáradt ajkadon a mosoly, amikor először pislantani láttad. Írd csak le, amit látsz, ne nekem kelljen ecsetelnem. Nevezd boszorkányságnak, nevezd fehér tudománynak, aminek csak akarod. Nincs álcám, se sajátosságom. Az arcom az, amit annak érzek, széles és kerek a homlokom, akár a fejem többi része. A szemöldököm annyira előreugrik, hogy árnyékot vet a szememre. Az orrom, akár a hegyoldal. Ujjnyi vastagnak érzem az ajkamat, ha vörös vagy sárga porral dörzsölöm. Az egyik szemem az enyém, a másik nem. Magam lyuggattam ki a fülem, miközben apámra gondoltam, aki turbánt viselt, hogy rejtse az övét, de sajátosságom, az nincs. Ezt látják belőlem. Tízezrek külleme a tiéd, csak a sajátod nem.

Tíz nappal azután, hogy elhagytam apám házát, elértem a völgybe, ami még akkor is zöldellett az egy holddal korábban hullt esőtől. A fák levelei jobban sötétlettek, mint a bőröm. A föld tíz lépésen át megtartott, hogy a következőben elnyeljen. Csúszómászók, kobrák és viperák fészkei. Én ostoba. Azt hittem, úgy tanuljuk ki a régi hagyományt, hogy elfeledjük az újat. A bozótban azt mondogattam magamban, hogy bár minden nesz új, egyik se rémisztő. Hogy a fa sosem árulná el, hol rejtőzöm. A nyakamon felkúszó hőség nem is láz. Az indák se próbálnak a nyakamba ugrálni, hogy kipasszírozzák belőlem a szuszt. Az éhség meg csak éhség. A fájdalom addig ostromolta a hasam belülről, amíg csak bele nem fáradt. Kerestem bogyókat, kerestem fiatal fakérget, kerestem majmokat, kerestem, mit esznek a majmok. Kész téboly. Próbáltam megenni a földet. Próbáltam követni a patkányokat követő kígyókat a bozótosban. Éreztem, hogy valami nagy engem is követ. Felmásztam egy sziklára, és a nedves levelek az arcomba csaptak.

Utána már csak arra emlékszem, hogy felébredtem egy kunyhóban, vacogva, mint aki vízbe pottyant. Lángolt odabent a tűz, de bennem még nagyobb volt a forróság.

– A víziló a vízben láthatatlan – hallottam egy hangot.

Vagy sötét volt a kunyhóban, vagy én vakultam meg; nem tudtam.

– Ye waren wupsi yeng ve. Miért nem hallgattál a szép szóra? – kérdezte.

A kunyhóban nem lett világosabb, mégis valamivel többet láttam.

– A viperának nincs viszálya senkivel, nem ám ostoba fiúkkal. Oba Olishere, a közönyös vagy kedves kígyó a legveszélyesebb.

Orrom az erdőbe vezetett. Viperát nem láttam. Két éjjel korábban, amikor reszketve rám talált a könnyező fa alatt, biztosan tudta, hogy a halál mezsgyéjén járok, még vermet is ásott. Azután egész éjjel zöld nedvet köhögtem. Most meg ott feküdtem egy gyékényen a kunyhóban, ami ibolyától, halott rekettyétől és pörkölt szarszagtól bűzlött.

– Válaszolj teljes szívedből. Mit kerestél a bozót mélyén?

Szívesen mondtam volna, hogy önmagam kerestem, de csak egy idióta felel így. Vagy inkább az apám, akkoriban mégis azt gondoltam, van elveszteni való énünk, és nem tudtam, hogy az ember sohasem ura magának. Persze ezt már mondtam. Így hát nem feleltem, csak reméltem, hogy a szemem szól helyettem. Még a sötétben is éreztem, ahogy átható tekintettel meredt rám. Rám és a vad ötleteimre a bozótról, ahol az ember versenyt fut az oroszlánokkal, és földet eszik, és a fánál szarik, és nincs más semmi. Előjött a sötét zugból, hogy képen töröljön.

– Csak úgy láthatok a fejedbe, ha felnyitom és belenézek, vagy megszólalsz végre?

– Azt hittem…

– Azt hiszed, a bozót és a folyó népe csak morog és csahol, mint a kutyák. Hogy a seggünket se töröljük ki szarás után. Tán még el is kenjük a bőrünkön. Úgy beszélek veled, mint férfi a férfival.

Te a szavak embere vagy, inkvizítor, aki gyűjtöd azokat. Gyűjtöd az enyémeket. Van versed a hűs reggelre, versed a délidőre, versed a halálra, hanem a nyugvó napnak nem kellenek a verseid, ahogy a rohanó gepárdnak se.

Ez a bölcs nem a faluban élt, hanem a folyónál. Haja fehérlett a hamutól és a tej fölétől. Az egyetlen alkalommal, mikor apám levetkőzött előttem, láttam hátán a hegeket, mintha csillagok köre lenne. Ez a férfi a mellkasán viselt csillagkört. Egyedül élt a viskójában, vadon nőtt ágakból vetett neki falat, amit aztán cserjékkel fedett be. A falat addig dörgölte fekete kőporral, amíg nem ragyogott, azután mintákat és képeket rajzolt rá, egyszer egy fehér teremtményt karokkal és lábakkal, de olyan magasan, mintha fa lenne. Még sosem láttam hasonlót.

– Jól van így, mert úgysem éred meg, hogy elmesélhesd – csóválta a fejét.

Elaludtam, felébredtem, elaludtam, felébredtem, és egy fatörzsre tekeredő nagy, fehér pitont láttam, felébredtem, és egy falba olvadó kígyót láttam, napfény áradt a szobába, bevilágította a falakat, és megláttam, hogy egy barlangban vagyunk. A falak mintha faggyúra olvadt faggyúból lettek volna. A félhomályban néhol kirajzolódott egy sikoltó arc, egy elefántláb vagy egy fiatal lány lába köze.

Nem is sziklának érződtek, ahogy kitapintottam a kezemmel, inkább a jamgyökér bőrének. A bejárat körül puha cserjék meredeztek, mint a szőrszálak. Felkeltem, és ezúttal nem vágódtam el. Meginogtam, mint aki benyakalt a pálmaborból, de azért csak kimentem. Ott aztán megtántorodtam, és a sziklának támaszkodtam, hogy visszanyerjem az egyensúlyom, csakhogy nem sziklát tapintottam. Nem is emlékeztetett kőre. Fakéregre inkább, de ahhoz meg túl széles volt, túl nagy. Felnéztem, amíg csak tudtam, és távolabb mentem, amíg csak a lábam vitt. Nem csupán a nap maradt konokul az ágak és levelek mögött, a fatörzsnek se akart vége szakadni. Mire megkerültem, azt is elfeledtem, honnét indultam. Csak legfelül láttam ágakat, babaujjnyi kis csonkokat, gallyak és levelek kusza hálóival. Apró, ujjnyi vastag levelekkel és emberfejnyi gyümölcsökkel. Apró talpakat hallottam le-fel surranni, egy cerkófot a kölykével.

– A majomkenyérfa a szavanna szépe volt – hallottam magam mögött a vajákost. – Ez még az istenek második hajnala előtt történt. A majomkenyérfa tudta is magáról, mennyire szép. Megkövetelte, hogy minden énekmondó az ő szépségét dicsérje. Hogy a nővérével szebbek az isteneknél, szebbek még a Bikili-Liliknél is, kiknek hajából a száz szél lett. Tudod, mi lett? Az istenek megharagudtak. Leszálltak a földre, és kitéptek minden egyes majomkenyérfát, azután fejjel lefelé visszadugdosták a földbe. Ötszáz emberöltőbe került, hogy a gyökerek levelet hajtsanak, majd még ötszázba, hogy virágot és gyümölcsöt hozzanak.

Holdanként egyszer a falu összes lakója eljött a fához. Láttam, hogyan néztek rá, bujkáltak az ágak és levelek közt. Egyszer három erős férfi jött a faluból. Magasak voltak, széles vállúak, bordásak ott, ahol a dagadt férfiaknak csak a hája lóg, lábuk egy bikát is megtartott volna. Az első tetőtől talpig hamuba öltözött, holdként fehérlett. A második fehér csíkokkal jelölte meg testét, mintha zebra volna. A harmadik nem viselt más színt, csak éjsötét bőrét. Nyakláncot viseltek, és láncokat a derekukon, több dísz nem is kellett. Nem tudtam, miért jöttek, de azt igen, hogy habozás nélkül odaadom nekik.

– Sokszor látunk a bozótosban – szólított meg a csíkos. – Fára mászol és vadászol. Se ügyességed, se tudásod, de talán az istenek hajtanak. Hány holdat éltél?

– Apám nem számolt holdakat.

– Ez a fa itt felfalt hat szüzet. Egészben elnyelte őket. Éjjelente hallani a sikolyaikat, de csak sóhajként. Azt hinnéd, a szél az.

Egy ideig meredten nézett, azután mind elnevették magukat.

– Velünk jössz a Zareba avatásra – közölte a csíkos.

A holdfehérre mutatott.

– Egy kígyó megölte a társát még az esők előtt. Vele jársz majd.

Nem szóltam, hogy kígyómarásból menekültem meg.

– A következő napkor találkozunk – bólintott a holdfényes. – A harcosok útját kell járnod, nem az örömfiúkét.

Bólintottam. Szúrósabban nézett rám, mint a többiek. Valaki egy csillagot vésett a mellkasába. Gyűrű csillant mindkét fülében, amiről tudtam, hogy maga lyukasztotta. Legalább egy fejjel magasabbra nőtt a többieknél, de csak most tűnt fel.

– Velem jársz majd – hallottam a szavait, ha őt nem is, ahogy kimondta.

A Zarebán, a férfivá avatás rítusán nincsen helye asszonynak, de attól még tudnod kell, mi hasznuk a férfiak számára. A Zareba egyszerre zajlik az elmédben és a bozótban, napnyugtától délig tartó utazás. Megérkezel a hősök vályogfalas és zsúpfedeles csarnokába, ahol akad elég bot és hely a harcra. Fiúk járnak ide, hogy az összes falu és az összes hegy legerősebb harcosaitól tanuljanak. Hamuval feded be magad, hogy éjjel úgy fess, mintha a sötétség része lennél. Durrakását eszel. Leszámolsz a fiúval, aki vagy, férfivá leszel, aki vagy, de mindent meg kell tanulnod. Megkérdeztem a holdfehér fiút, hogyan tanuljak az asszonyokról, ha nincsenek asszonyok, akiktől tanulhatnék.

Akarod hallani a többit?

Egyik reggel kiszagoltam a saját vérem, aki követett a folyóhoz. Egy fiú, aki a bácsikája fiának hitt. Halra lestem, ő meg lejött a partra, és úgy kurjongatott, mintha ismerne, mígnem látta, hogy mégsem. Nem szóltam. Az anyja mesélhetett neki a démon Abarráról, aki ismerősként jön az emberhez, és mindene megvan, csak nyelve nincs. Nem szaladt el, lassan hátrébb lépett, és leült egy kőre. Engem figyelt. Nyolc-kilenc évesnél nem lehetett több; az orrán át fültől fülig fehér agyagsáv keresztezte az arcát, és az egész mellkasát fehér leopárdpöttyök borították. Városi fiúként nem sok szerencsém akadt a halfogással. Csak vízbe dugtam a kezem, és vártam. A halak ott úszkáltak az ujjaim körül, de félresiklottak, valahányszor próbáltam elkapni valamelyiket. Kivártam, ő figyelt. Elkaptam egy nagyot, de csapdosott és megrémített, így elbotlottam, és a folyóba pottyantam. A kisfiú kinevetett. Ránéztem, és vele nevettem, de akkor szag jött az erdőből, mind közelebbről és közelebbről. Kiszagoltam – okra, sheavaj, hónaljszag, anyatej –, és ő is érezte. Mindketten tudtuk, valakit hoz a szél, csak ő azt is tudta, kit.

Úgy lépett elő a fák közül, mintha közülük való lenne. Egy magasabb asszony, egy idősebb asszony, máris élesen metszett, zord arccal, bár a jobb melle még nem ereszkedett meg. A balt a vállára vetett kendő takarta. A fején is kendőt viselt, piros volt, zöld és sárga. Láncok sorjáztak a nyakán a létező összes árnyalatban, csak kékben nem, egyik a másikon, egyik a másik után, mintha gúlában állnának, fel egész az álláig. Kagylópénzekkel kivarrt kecskebőr szoknya feszült várandós hasán. A fiúra nézett, és a háta mögé mutatott. Azután rám nézett, és ugyanígy tett.

Egy lusta reggelen a vajákos pofonnal ébresztett, azzal egy szó nélkül kisétált a kunyhóból. Dárdát hagyott mellettem, szandált meg egy rongyot, hogy tekerjem a derekamra. Kapkodva felkeltem, és követtem. A folyó mentén a mezőn szétszórt viskóival felnyílt előttünk a falu. Először csak száraz fűvel fedett halmokat hagytunk el, mellbimbónyi kis csúcsokkal. Azután agyagból és földből tapasztott kerek kunyhók jöttek, vörösben és barnában, zsúpszalma és cserjefedéllel. Középütt már nagyobbra nőttek a kerek házak, és ötösével-hatosával épültek egymáshoz, mintha várak lennének, egymáshoz kötött falaikkal árulkodtak arról, hogy ez itt mind egy emberé. Minél nagyobban, annál fényesebben, már akik megengedhették maguknak, hogy feketekővel dörzsöljék be a falakat, mert a legtöbb hajlék azért nem nőtt ekkorára. Csak annak, aki sok tehenet tartott, annak lehetett külön kunyhója magtárnak, meg egy másik a főzésre.

A legnagyobb házban lakó férfinak hat felesége és húsz gyermeke volt, egy se fiú. Hetedik asszonyát kereste, aki végre fiút ad neki. A kevesek közé tartozott, aki előjött a hajlékából, hogy megnézzen. Két pucér fiú és egy lány, minden festés nélkül, követett minket a vajákossal, amíg egy asszony rájuk nem ripakodott a maga nyers nyelvén, mire beszaladtak egy kunyhóba mögöttünk. A falu közepén jártunk, ennek a férfinak a birtokánál. Két asszony friss agyagréteget terített a magtár oldalára. Három magamforma fiú visszatért a vadászatból egy döglött antiloppal. A holdfehéret nem láttam.

A vadászok visszatérte felrázta a települést. Férfi és asszony, lány és fiú mind előjött megnézni a vadászat gyümölcsét, majd megtorpant láttomra. A vajákos kimondott egy nevet, amit nem ismertem. A tehetős férfi, aki hat feleséget tartott, előjött, és egyenesen hozzám lépett. Magas ember, jókora potrohhal. Agyaggal összetapasztott haj szürkében és sárgában, a tetejében öt strucctoll. A fejkonty azt jelezte, hogy férfi, az öt toll egy-egy ellensége halálát. Sárga agyag rajzolta ki pofacsontja vonalát, és diadalhegek fedték egész mellkasát, vállát. Ez a férfi sok embert ölt, az oroszlánok és elefántok mellett. Tán még krokodilt és vízilovat is. Megjelent két felesége is, egyikük a folyónál látott asszony.

– Hallgass meg, atyánk, ki a krokodilhoz szólsz, hogy ne faljon fel az esős évszakban – szólította meg a vajákos, azután mondott a férfinak még valamit, amit nem értettem.

A férfi végigmért tetőtől talpig és talptól tetőig, mielőtt közelebb jött, és így szólt:

– Abayomi fia, Ayodele fivére, ez az út a te utad, ezek a fák a te fáid, ez a ház a te házad.

Nem ismertem ezeket a neveket. Vagy csak olyan emberek nevei voltak, akiknek semmi köze hozzám. A bozótban a család nem mindenkor család, és a barát nem mindenkor barát. Még a feleség se mindenkor feleség.

Bevezetett az udvarra, ahol a gyerekek tyúkokkal fogócskáztak. Szaglottak az agyagtól, a virágportól és a tyúkszartól a talpuk alatt. A férfi hat nagy házban élt. Az ablak mögött két asszonya lisztet őrölt. A magtár melletti konyhából zabkása édes illata szállt; a konyha mellett egy asszony a vízben mosdott, ami a vályogba ütött lyukból áradt ki. Mellette hosszú és sötét fal, amit agyagból formált mellbimbók pettyeztek. Azután a szabadban jártunk, mégis zsúpfedél alatt, ahol az ülőkék és szőnyegek mögött húzódott a leghosszabb fal. Bácsikám alvóhelye, derékalja felett óriási pillangóval. Látta, mikor felfigyeltem rá, és elmondta, hogy a körök középütt fodrozódó víztükrök, jelképei az új tavasz megújulásának és annak, valahányszor elmerül új asszonya wiwijének tavaszában. Csarnoka mellett kamra nyílt a terménynek és a gyerekeknek, hogy mellette aludjanak.

– Ez a ház a te házad, ezek a gyékények a te gyékényeid, de az asszonyok az enyémek – kuncogott.

Elmosolyodtam.

A szabadban ültünk le, én egy gyékényen, ő egy széken, melynek támláját annyira megdöntötték, hogy nem is ült, feküdt benne. Ívet faragtak az ülőlapra a farpofáinak, a hátlapot formázó három borda, mint a tojáshéjak. Emlékszem, hogy sóhajtozott apám, amikor ezekhez dörgölőzött. A támlát mintha szarvak koronázták volna. Az óriási támla, a zömök lábak, az ívelt szarvak és a lelógó fülek bozótbivalyt juttattak eszembe. Bácsikám is úgy feküdt benne, mint egy bivalyerős vad.

– Ez a szék – jegyeztem meg. – Láttam már ilyet.

Bácsikám felült. Láthatóan felkavarta, hogy kettő van belőle.

– A néped készíti őket? – tudakoltam.

– A lobók, a fa városi mesterei azt állították, csak egy ilyet faragtak, de a városi népek mind ilyenek, hazug a természetük.

– Ismered a város utcáit?

– Tapodtam néhányat.

– Miért jöttél vissza?

– Honnét tudod, hogy a falut hagytam el a városért, nem a várost a faluért?

Nem tudtam mit felelni.

– Hol láttad ezt a széket?

– A házamban.

Bólintott, és nevetett.

– A vér akkor is vér marad, ha a homok elválasztja. – Kedélyesen vállon veregetett. – Hozzatok a véremnek pálmabort és dohányt – ripakodott rá egyik asszonyára.

Az itteniek magukat és a falujukat is Kjúnak hívták. Egykor uralták a folyó mindkét partját, de ellenségük, Gangatom idővel nagyobbá és erősebbé vált, mind többen csatlakoztak hozzá, míg végül átkergette a kjúkat a napnyugta felőli oldalra. A férfiak ügyesen bántak az íjjal és nyíllal, friss mezőkre terelték az állataikat, tejet ittak, és aludtak. Az asszonyok ahhoz értettek, hogyan csupáljanak füvet a zsúptetőhöz, tapasszák be agyaggal vagy tehénszarral a vályogfalat, építsenek kerítést a kecskéknek és a kecskéket űző gyerekeknek, hordjanak vizet, öblítsenek tejestömlőket, fejjenek tehenet, etessenek gyereket, főzzenek levest, mossanak ki lopótököket, köpüljenek vajat. A férfiak kijártak a közeli földekre magot vetni és terményt aratni. Kutat is ástak. Kis híján bepottyantam az egyikbe, ami olyan mélyre hatolt, hogy hallani lehetett az öreg ördögöket, nagyobbakat a fáknál, amint álmukban odalent mozgolódtak. A holdfehér fiú azt mondta, hamarosan itt a durra betakarításának ideje, hogy az asszonyok kimenjenek a földekre, és a kosaraikban elvigyék a terményt.

Egy napon kilenc férfit láttam megtérni a faluba, szálasan és néhol fényesen az új festéktől, máshol vörösokkerben és sheavajban fürösztve, mintha most születtek volna harcosnak.

– Kik ezek? – tudakoltam a férfitól, aki a bácsikámnak hitte magát.

– Az újak – felelte. – Előtte fiúk voltak, azután elmentek a férfivá avatás rítusára, hogy a fiúk meghaljanak, és férfiként szülessenek újjá.

– Apám mást tanított – jegyeztem meg.

Éjjel énekeltek, táncoltak és verekedtek, majd újra énekeltek, és hembamaszkot húztak, amitől csimpánznak tűntek, pedig Kava szerint az álarcokat az elhalt vének képmására formálták, hogy azok szóljanak hozzájuk a szellemfákból. Hembamaszkban énekeltek is, hogy megtörjék a rossz vadászat sok hold óta tartó átkát. A dobok kekekét vertek. Bambambam, lakalakalaklaka szállt a széllel.

A falu új szagra ébredt, ami bejárt mindent. Új férfiak és új asszonyok, kicsattanó erőben. A bácsikámnak nevezett férfi házából néztem őket, míg ő az asszonyait nézte és a hasát vakarta.

– Egy fiú azt mondta, elvisz a beavatásra – jegyeztem meg.

– Egy fiú neked ígérte a Zarebát? Kinek a parancsára?

– A saját szakállára – vontam vállat.

– Ezt ő maga mondta neked? – ráncolta a homlokát.

– Igen. Én leszek az új társa, mert a régi belehalt egy kígyómarásba. Már beszélem a nyelved. Ismerem a szokásaid. A véred vagyok. Készen állok.

– Melyik fiú az? – kérdezett rá bácsikám.

Azt már nem tudtam, hol él az a fiú. Bácsikám megdörgölte az állát, és rám nézett.

– Ott születtél, ahol rád találtak, még egy holdja sincs. Ne siess meghalni.

A férfira néztem, aki bácsikám lehetett. Nem árultam el neki, hogy máris férfi vagyok.

– Láttad őket. A fiúkat körös-körül, akik kisebbek, mint a faluba visszatért férfiak.

– Miféle fiúkat?

– A fiúkat vörös pecekkel, amiről lemetszették a lányt.

Nem értettem, miről beszél, ezért kivitt a szabadba. A szürke égbolt várandósan dagadozott az esőtől. Két fiú szaladt, ő pedig magához szólította a magasabbat, a vörös, fehér és sárga arcút, kinek a sárga egyenes vonalban szelte ketté az arcát. Jusson eszedbe, hogy a bácsikám nagyon befolyásos ember volt, több tehénnel, mint a törzsfő, még némi arannyal is. A verítéktől fénylő fiú oda is szaladt.

– Rókát űztem – zihálta bácsikámnak.

Bácsikám közelebb hívta. Nevetett, amiért a fiú az egész falunak meg akarta mutatni, hogy lassan kinő a gyereksorból. A fiú összerezzent, amikor bácsikám elkapta a tökeit és a farkát, mintha méricskélné. Nézd csak, mutatta. A festék elfedte a levágott bőr hiányát, csak a hetykén rügyező bimbó maradt utána. Kezdetben mind kettőnek születünk, magyarázta. Férfinak és asszonynak egyszerre, ahogy egy lány is asszony és férfi. Ebből a fiúból férfi lesz, most, hogy a fétispap levágta asszonyi részét.

A fiú meredten, de büszkén kihúzta magát. Bácsikám tovább beszélt:

– A lány nehájából is ki kell metszeni a mélyében lakozó férfit, hogy asszony lehessen. Hogy a kettőből egy legyen. – Megsimogatta a fiú fejét, elküldte, és visszamentünk a házba.

Egy sziklánál gyülekeztek. Magas, erős és fekete férfiak, fegyvertől fényesek. Elnéztem, ahogy rezzenéstelenül álltak, amíg a napnyugta árnyat nem csinált belőlük. Bácsikám hozzám fordult, szinte suttogott, mintha rettenetes hírt közölne:

– Minden hatvan esztendőben megünnepeljük a föld halálát és újjászületését. Az első újszülöttek ikrek voltak, de élet csak azután lett, hogy az isteni hím elhintette magját a földön. Ezért van, hogy veszélyt jelent a férfi, aki asszony, és az asszony, aki férfi. Te már elkéstél. Túl idős vagy, meg kell maradnod férfinak és asszonynak.

Addig meredt rám, amíg a szavai tudatosultak bennem.

– Sosem leszek férfi?

– Férfi leszel, de a másik benned van, és mássá tesz. Férfivá, aki bejárja a földeket, és asszonyi titkokat sugdos a feleségeink fülébe. Tudni fogod, amit ők. Az istenekre mondom, úgy is hálsz majd, mint ők.

– Nagy szomorúság ez nekem, bácsikám.

Nem árultam el neki, hogy az asszony máris tombol bennem, és az ő vágyait vágyom, de másként nem érzem magam asszonynak, mert szarvasra akarok vadászni, szaladni és küzdeni.

– Szeretném, ha megvágnának – jelentettem ki.

– Apádnak kellett volna megtennie. Most már késő. Túl késő. Mindig is a kettő mezsgyéjén jársz majd. Két úton egyszerre. Érezni fogod az egyik erejét és a másik fájdalmát.

A hold aznap éjjel nem jött elő, de mikor megjelent a kunyhónál, a fiú még mindig a fényében fürdött.

– Gyere és lásd, mit tesznek az új férfiak és asszonyok.

– Meg kell mondanod a neved – feleltem.

Nem mondta meg.

Elmentünk a bozótoson át a helyre, ahol a dobosok üzeneteket küldtek az ég isteneinek és a földben lakozó ősöknek. A holdfehér fiú sebesen lépdelt, és nem várt rám. Még mindig tartottam tőle, hogy viperára lépek. Ahogy nyoma veszett a lombok közt, megtorpantam, és nem tudtam, merre induljak, amíg egy fehér kéz át nem furakodott a tömött levelek között, hogy megragadjon, és magával rántson.

Egy tisztásra értünk, ahol dobosok doboltak, míg mások botokat ütöttek, és megint mások füttyögtek. Két férfi készült megkezdeni a szertartást.

– A bumbangi, aki elöljáró és kenyéradó meg tolvaj is, abban a tollas és szarvcsőrös mweelumaszkban van – árulta el Kava. – Az ott mellette a makala, a bűbáj és varázslás mestere.

Az új férfiak vállt vállnak vetve sorakoztak fel. Mind finom kelméből való szoknyát viselt, amilyet addig csak a bácsikámon láttam, és mind kontyba is tapasztotta a haját, hogy strucctollakkal és virágokkal ékesítse. Azután ugrándozni kezdtek, fel és le, egyre magasabbra és magasabbra, amíg már megálltak a levegőben, mielőtt dobbantottak a földön. Akkorákat dobbantottak, hogy a föld beleremegett. Feljebb, feljebb, feljebb, feljebb, badam, badam, badam, badam. S csak ugráltak. Gyerekeket nem láttam. Talán ott voltak, ahol én a holdfehér fiúval, a bokrokban rejtőztek. Azután az új asszonyok jelentek meg a tisztáson. Kettő nyomban a férfiakhoz lépett, és velük együtt kezdett ugrándozni, badam, badam, badam. Férfiak és asszonyok ugráltak mind közelebb és közelebb, míg már bőr érintett bőrt, mell mellkast, orr orrot. A holdfehér fiú most is a kezem szorongatta. Engedtem neki. Mások is csatlakoztak, a tisztáson porfelhő örvénylett a sok ugrándozástól és dobbantástól, most már az idősebb asszonyok is táncba kezdtek, és kiváltak a tömegből, ahogy megszállta őket az isteni füst.

A bumbangi egyre csak ezt énekelte:

Férfi pénisszel

Nő vaginával

Nem ismeri egymást

Még nem épít házat

A fiú magával vont a bozótba, a hidegebb, sűrűbb és közelgő esőtől illatozó bokrok közé. Orromban éreztem őket, már mielőtt meghallottam. Édes veríték aromája szállt, terjengett a széllel. Az asszony lekuporodott a férfira, azután fel, azután le, fel és le. Addig pislogtam, míg már láttam a sötétben. Az asszony mellei táncot jártak. Mindketten hangokat adtak ki. Apám szobájában csak ő adott ki hangokat. A férfi nem mozgott. Apám szobájában csak ő mozgott. Az asszony tíz dolgot is tett, míg a férfi egyet. Fel-alá ugrándozott, táncolt, suttogott, zihált, rikoltott, nyögött, sikoltott, a melleit szorongatta, kitárta és összezárta combjait. A holdfehér fiú a lábaim közé siklatta kezét, előre-hátra húzogatta a bőröm, ahogy az asszony fel-alá mozgott. Megszállt a szellem, amíg kilövelltem, és felkiáltottam. Az asszony sikoltott, a férfi felpattant, és ellökte magától. Elszaladtunk.

Apám azt mondta, azért hagyta el a szülőhelyét, mert egy bölcs ember megmutatta neki, hogy elmaradott népek közt él, akik sosem alkotnak semmit, sosem tanulják meg papírra vetni a szavakat, és csak a szaporodás kedvéért kefélnek. A bácsikám mást mondott. Hallgasd a fákat, ahol most élsz, mert ők a te véred. Hallgattam az ágakat, egyiket a másik után, meg a leveleket, egyiket a másik után, mégsem hallottam ősatyáim hangját. Később egy éjjel viszont hallottam odakint a nagyapám hangját, ahogy összekevert a fiával. Kimentem, és felnéztem a fákra, de csak sötétet láttam.

– Mikor állsz végre bosszút apád gyilkosán? – firtatta. – Nyugtalan az álmom, igazságra vár. – Mást is mondott. – Ayodele halálával te vagy a legidősebb fiú és testvér. Az emberölés bűn az istenek szemében, és bosszút követel. A hév még nem hűlt meg bennem, pipogya fiam.

– Nem vagyok a fiad – feleltem.

– Adoyele fivéred, aki a legidősebb, itt van velem, és neki is nehéz az álma. Várjuk az ellenség vérének édes illatát. – Nagyapám továbbra se tudta, ki vagyok.

– Nem vagyok a fiad.

Ennyire hasonlítottam volna apámra? Megőszült, mire nekem hajam lett, és sosem láttam magam benne. Csak az önfejűségét.

– Kiújult a viszály.

– Nincs vitám se krokodillal, se vízilóval, se emberrel.

– Azzal, aki megölte a fivéred, ellopta a marháit és leölte a kecskéit – folytatta nagyapám.

– Apám is ezért jött el, mert a vérbosszú régi hagyomány, kis emberek és kis istenek kedvtelése.

– Még él, aki megölte a fivéred – hajtogatta nagyapám. – Ó, nincs is nagyobb szégyen, mint mikor egy férfi a házadból elhagyja faluját. A nevét se mondom ki. Ó, micsoda szégyen, gyengébb a galambnál, gyávább a mangusztánál. A tehenek tudatták legelébb. Mikor látta, hogy nem lelek nyugalmat, amíg bosszút nem áll, a bozótban hagyta a teheneket, úgy menekült. A tehenek maguktól tértek vissza a kunyhóhoz. Ő a nevét is elfeledte, az életét is elfeledte, a népét, a vadászatot, az íjat és nyilat, őrizni a cirokmezőt a madaraktól, vigyázni a csordát, távol maradni a kiáradó láptól, ahol a krokodil hűsöl. Te meg? Te, az egyetlen fiú száz hold óta, akit a krokodil is kiköp?

– Nem vagyok a fiad – ismételtem.

– Mikor bosszulod már meg a fivéred? – kérdezte.

A ház mögé kerültem, és ott találtam bácsikámat, tubákot szívott egy antiloptülökből, ahogy a gazdag városiak szokták. Tudni akartam, miért ment a városba, ahogy apám, és miért tért vissza, ahogy apám nem. Nemrég egy fétispappal találkozott, aki a folyótoroktól tért vissza, ahol jövendőt olvasott. Nem tudtam leolvasni az arcáról, mit jósolt neki a nap: még több marhát és új asszonyt, netán éhkoppot, kórságot és egy kicsinyes isten csapásait. Másodjára már éreztem rajta, hogy daggát rágcsál, eszerint nem bízott a pap jövendölésében, és a saját szemével akarta látni a dolgot. Ez épp rá vallott. Apám is értelmes ember volt, de ennyire sosem eszes. A homlokát keresztező fehér vonalra mutatott.

– Porított oroszlánszív. A pap elkeveri az asszony holdvérével és mahagónikéreggel, azután megrágja, hogy ebből mondjon jövőt.

– Te meg viseled?

– Te mit választanál, megennéd az oroszlán szívét, vagy inkább viselnéd?

Nem feleltem.

– Nagyapa szelleme teljesen megkergült – mondtam inkább. – Egyre csak azt kérdi, mikor bosszulom meg a fivérem halálát. Nincs is fivérem. A tulajdon apámnak néz.

Bácsikám nevetett. A holdfehér fiúra gondoltam, meg az erdőre. A gondolat megrázott, és oly messze repített, hogy mire visszatértem, bácsikám szúrós szemmel meredt rám. Azután eltöprengtem, miért ilyesmik járnak a fejemben, mikor halott kerge nagyapám a fiának néz, és azt akarja, hogy bosszuljam meg a másik bácsikám halálát.

– Apád nem az apád – hallottam bácsikámat.

– Hogyan?

– Egy bátor ember fia vagy, de egy gyáva unokája.

– Apám olyan öreg és gyenge, mint a vének.

– Apád a nagyapád.

Még csak nem is látta, mennyire megráztak a szavai.

– Csak néhány éves lehettél, habár mi nem években számolunk, mikor a gangatom törzs a folyó túlsó partjáról megölte a fivéred. Rögvest azután, hogy férfiként hazatért a Zareba rítusról. Vadászat közben a szabadföldeken, amit nem birtokol egyik törzs sem, belebotlott egy csapat gangatomba. Egyezség köttetett, hogy a szabadföldeken nincs gyilkolás, mégis halálra kaszabolták az éles bozótvágóikkal és fejszéikkel. Apád, az én fivérem, a falu legjobb íjásza volt. A férfi tudja annak a nevét, akin bosszút áll, máskülönben lehet, hogy egy istenre támad. Apád nem hallgatott senki fiára, még a tulajdon apjára sem. Azt mondta, az ereiben folyó vér, egy oroszlán vére, csakis az anyjától jöhet, aki mindig bosszúra szomjazott. A bosszúért ontott könnyei űzték el a férje mellől is. Többé nem festette az arcát, és nem ápolta a haját. Egyesek szerint bolondság megbosszulni az egyik fiú halálát a másikon, de ilyen bolond időket éltünk. Apád bosszút állt, de meg is ölték. Fogta az íját és hat nyílvesszőt. Célba vette a folyó túlsó partját, és megfogadta, hogy végez az első hattal, akit meglát. A nap még nem ért delelőre, de már megölt két asszonyt, három férfit és egy gyereket, mindet más-más családból. Így már hat család fenekedett ellenünk, hat család szomjazta a halálunkat. Végül apádat is megölték a szabadföldeken, amikor egy ottani felpanaszolta, hogy a tőle vásárolt bőrök két hold után széthulltak. Apád utánajárt a panasznak, hogy védje a jó hírét, hanem az a senki földi két holddal előtte elárulta őt három gangatom harcosnak. Egy fiú célba vette az íjával, és a hátába lőtt, keresztül egyenest a szívén. A rossz bőrök meséje is a gangatom törzstől eredt, a fickó magától sosem állt volna elő ilyen agyafúrt csapdával. Legalábbis ezt mondta, mielőtt elvágtam a torkát.

Nem akartam ijedt képet vágni, de a szemébe nézni se, mert tüstént látta volna, mennyire igyekszem merszet színlelni. Lesütni se akartam a szemem, mintha félnék az övébe nézni. Maradt az égbolt.

Van még, tette hozzá bácsikám. Nagyapám belefáradt a gyilkolásba, ezért elvitt minket a faluból, az anyámat és engem. Ő volt az, aki sorsukra hagyta a teheneket. Ezért láttam kis koromtól öregnek az apámat, öregebbnek a púpos véneknél is. A sok meneküléstől kiaszott, merő csont és bőr lett, mint aki folyton csak menekülne. Most én is az apámhoz menekültem volna a bácsikám elől. A nagyapámhoz. Az apámhoz. Hanem a föld megszűnt föld lenni, az ég megszűnt ég lenni, mert a hazugság igazzá lett, és folyton változtatta az alakját. Az igazságtól a rosszullét kerülgetett.

Tudtam, mást is mondana a bácsikám, értelmes szavakat, melyek visszaadnák a saját értelmem, ami értelemnek vélte ezt a bolondságot, amíg már a saját őseimnek se hihettem, hacsaknem a fákba temetett méhlepényeiknek. Nagyapám talán kergén halt meg. Talán én is megkergültem. Hogy nem hallottam meg, amiről minden asszony és férfi beszélt? Vagy tán túlságosan is hallgattam mindenkire. Elhittem mindent. Hittem egy vénembernek, aki nem volt az apám, meg a fiatalabb asszonynak, aki az anyám volt. Vagy tán nem. Egy szobában aludtak, ugyanabban az ágyban, és a nagyapám rá is mászott, ahogy a férjek szoktak; épp eleget láttam. Talán a házam se a házam; talán a világom se ez a világ.

A fa felső ágaiban lakó szellem, ő volt az apám. Beszélt hozzám. Biztatott, hogy gyilkoljak a fivéremért. A falu pedig tudta. Attól a naptól eljártak hozzám, olykor a bácsikám házába, hogy ugyanezt kérjék. A vénasszonyok megüzenték a gyerekeikkel: Mikor bosszulod meg a fivéred? A többi fiú ezt kérdezte, miközben megtanított halat fogni: Mikor bosszulod meg a fivéred? Akárhányszor feltette valaki, a kérdés újdonsült életre kelt. Miután éveken át arra törekedtem, hogy semmiben ne hasonlítsak az apámra, most ő akartam lenni. Csakhogy ő a nagyapám volt; a nagyapám akartam lenni. A nagyanyám meg beleőrült a bosszúvágyba.

– Hol él a nagyanyám? – kérdeztem rá a bácsikámnál.

– Egy fészekben, amit nagymadarak építettek, majd hagytak el – felelte. – Félnapi járásra a falutól, ha a folyóparton maradsz.

A magtár mögött ücsörögtem.

Napokon át.

Nem szóltam senkihez.

Bácsikám bölcsebbnek tartotta, ha békén hagy. A nagyapámon és a bácsikámon járt az eszem, gondolatban próbáltam megidézni apám alakját, de mindig meghalt, hogy ráhagyjon a nagyapámra és az anyámra, akik pucér létükre egymáshoz se értek. Mihez kezdjünk a teherrel, amit nem bírunk el, vessük le magunkról? Hagyjuk, hogy agyonnyomjon? Hát ezért nem mozdultam. Éreztem és tudtam, de a tudat még nem bírt mozgásra. Bolondnak látott mindenki. Vadállatnak, aki képes megölni az első embert, ha apákról és nagyapákról beszél. Még inkább meggyűlöltem az apámat. A nagyapámat. Oly sok holdon át mondogattam magamban, hogy nincs szükségem rá. Eljutottunk az ütésekig és rúgásokig, én meg az apám. S most, hogy semmi sem maradt, őt akartam. Abban a tudatban, hogy egyszerre nemzhetett volna nekem húgot és nagynénit, meg akartam ölni. Anyámmal együtt. A harag, talán az emelt fel, állított talpra, és indított meg az úton, de aztán csak maradtam, mozdulatlanul a magtárnál. Nem mentem sehová. Könnyek jöttek és mentek anélkül, hogy észrevettem volna, majd mikor tudatosultak bennem, gondolni se akartam rájuk.

– Rohadjanak meg az istenek, úgy érzem, már semmi se köt ide – mondtam ki hangosan. A vér korlát lett, a család kötelék. Szabad vagyok, mondogattam magamban. Három teljes napon át, éjjel és nappal.

Sose mentem el felkutatni a nagyanyámat. Mit kaphattam volna tőle, hacsaknem még több olyan szót, amit nem akarok hallani? Ami talán megértetné velem a múltat, de még több könnyel és bánattal fizetnék érte? Így is belebetegedtem a veszteségbe. Végül hozzá mentem, aki tüzet rakott a kunyhója előtt. Nem kérdeztem, miért nincs asszony a kunyhójában, a magtárában, a tűz mellett. Olyan fiúhoz képest, aki még nem érett férfivá, jól ellátta magát.

– Elviszlek a Zarebára, és férfivá leszel, de még a következő hold előtt végezned kell az ellenséggel, különben én végzek veled – közölte.

– A fejemben holdfehér fiúnak hívlak.

– Miért?

– Mikor először megláttalak, sötétfehér volt a bőröd, mint a hold.

– Anyám Kavának hív.

– Hol van? Hol az apád, hol vannak a fivéreid és nővéreid?

– Mind meghaltak, éji lázban. Utolsóként a nővérem.

– Mikor?

– Négyszer telt ki a hold azóta.

– Émelygek attól, hogy apákról beszéljek. Meg anyákról. Meg nagyapákról. Az egész vérrokonságtól.

– Csillapítsd a haragod, ahogy én.

– Bár perzselne a vér.

– Csillapítsd a haragod.

– Megvoltak, és elvesztettem őket, csak egy hazugság maradt utánuk, de az igazság még szörnyűbb. Lángol tőle a fejem.

– Eljössz velem a Zarebára.

– A bácsikám szerint nem vagyok a Zarebára való.

– Úgy hát mégis hallgatsz a véredre.

– A bácsikám szerint nem vagyok férfi. Nem vágták le az asszonyt ennek a végéről.

– Hát húzd hátra a bőrt.

A kunyhójától nem esett messze a folyó. Lementünk a partjára. Ivótököt fogott a kezében. Vizet vett a tenyerébe, a tökbe öntötte, és magához hívott. Mozdulatlanul álltam, míg nedves fehér agyagot kavart, és kifestette az arcom. A nyakam, a mellkasom, a lábszáram, a vádlim, a fenekem. Azután vízbe mártotta a kezét, lemosta az agyagot, majd kígyóvonalakkal jelölte meg a bőröm, ami csiklandozott. Kacagtam, de ő kővé dermedt. Kígyóvonalakat rajzolt a hátamra, végig a lábamon. Megragadta farkam előbőrét, erősen megrántotta, és elmondta, mit tesz ezzel a fonnyadt semmivel. Megfestette agyaggal, azután lassan és puhán megjelölte egy kis virággal. Szavak szállingóztak a fák felől, de eleresztettem őket a fülem mellett.

– Bár lenne ellenség, akin megbosszulhatnám anyámat és apámat – sóhajtott fel Kava –, de hol az a férfi, aki hadba szállna a levegővel?

Három

Elmondom, miket láttam.

Három nap és négy éjjel Kava házában. Bácsikám nem csinált belőle ügyet, vagy ha igen, nem mutatta. Nappal és éjjel férfi volt a házában, azt hitte, ugyanúgy tátott szájjal és lógó nyelvvel lesem az asszonyait, mint azok engem. Egy akkora házban igazság szerint egy hét is eltelt anélkül, hogy találkoznunk kellett volna, de azért kiszagoltam, mit rejteget az asszonyai elől – drága városból való szőnyegeket a nyűtt olcsók alatt, nagymacskák értékes irháit a zebrabőrök mélyén, aranypénzeket és fétiseket a tarsolyában, amik csak úgy bűzlöttek az állattól, melynek bőréből kivágták őket. Kapzsiságától lett szűkkeblű, ezért rejtegetett mindent, ami a nagy potroha ellenére kisemberré tette.

De vissza Kava kunyhójához.

Miként az összes kunyhó, szűkösnek tűnt kívülről, de tágasnak odabent, mint egy jómódú férfi szobája. A padlóra rongyokat és bőröket vetett, amik felöltve ruhává alakultak. Tökben tartott fekete por várta, hogy kifényesítse a falakat, mellette edények a víznek és köpült vajnak, egy ivótök és egy kés marhavért ontani. Még mindig az anyja diktálta a rendet. Sosem kérdeztem, a kunyhó alatt nyugszanak-e a szülei, vagy talán az apja magára hagyta az anyjával, akitől eltanulta az asszonyi munkát, ha egyszer sosem jár vadászni.

Nem akartam visszamenni a bácsikámhoz, és nem akartam szóba állni a fák hangjaival, mert sosem adtak semmit, de mindig követeltek valamit. Így hát Kava kunyhójában maradtam.

– Hogy élsz itt egyedül?

– Kérdezd csak meg, fiú, amit tudni akarsz.

– Szakadjon rád az ég, akkor mondd meg te, mit akarok tudni.

– Azt akarod tudni, hogyan élek ilyen jól az anyám és apám nélkül. Miért mosolyognak rám az istenek.

– Nem is.

– Egy füst alatt kaptál hírt apádról és arról, hogy meghalt, amit nem lehet…

– Akkor ne tedd – vágtam közbe.

– A nagyapád meg a hazugságok atyja.

– Úgy.

– Ahogy minden apa – nevette el magát. Egyebet is mondott: – Ezek a vének, mást se mondanak és énekelnek az aszott szájukkal, mint hogy az ember nem több a vérénél. A vének ostobák és a hitük ósdi. Keress magadnak új hitet. Én mindennap kipróbálok egyet.

– Hogy érted?

– Maradj a családoddal, és a vér végül elárul. Engem egy gangatom se keres, mégis irigykedem.

– Mi a szart lehet ezen irigyelni?

– Jobb megismerni a családot, miután elment, mint nézni, ahogy elmegy.

A legsötétebb sarok felé fordult, én meg kis híján eljöttem.

– Honnét tudtad, mit csinálnak a férfiak és az asszonyok? – kérdeztem.

Csak nevetett.

– Kilestem a bokorból az újakat. A gangatomokon túli népnél, Luala Lualában, a férfi úgy él a férfival, mintha a felesége lenne, és az asszony úgy él az asszonnyal, mintha a férje lenne, sőt olyan férfiak és asszonyok is vannak, akik szabad akaratukból nem vesznek maguk mellé se férfit, se asszonyt, csak mert így akarják. Nincs is ebben semmi furcsa.

Nem kérdeztem, honnét tud ilyeneket, mikor még nem is férfi. Reggel lejártunk a folyóparti sziklákhoz, és megfestettük, amit éjjel lemosott rólunk a veríték. Éjjelente úgy ismertem őt, ahogyan ő engem, mikor aludni akart, hasa a hátamhoz ért, ahogy pihegett. Vagy arca az arcomhoz simult, keze combjaim közt a golyómat morzsolgatta. Viaskodtunk, hemperegtünk, és addig markolásztuk egymást, amíg mindkettőnkben villám lobbant.

Olyan embernek nézlek, inkvizítor, aki ismeri a gyönyöröket, de önző módon csak a magáét. Tudod te, milyen érzés, nem testben, de szívben, ha villámot lobbantasz egy másik férfiban? Vagy asszonyban, ahogy nemeggyel megtettem? Egy lányt, akinek belső fiúját nem metszették ki a húsa redőiből, az istenek kétszerte akkora gyönyörrel és bőséggel áldanak meg.

Tudod, mit hiszek? Az első férfi féltékeny lett az első asszonyra. Túl fényesnek találta a villámját, hogy a sikolyai és a nyögései még a holtakat is felkeltették. A férfi nem képes elfogadni, hogy az istenek ilyen kinccsel ajándékozták meg a gyengébb asszonyokat, ezért mielőtt egy lány asszonnyá érne, a férfi elrabolja tőle, kivágja belőle, és a bozótba hajítja, pedig az istenek tették oda, és rejtették olyan mélyre, ahol egy férfinak sincs keresnivalója. A férfi megfizet még ezért.

Láttam aztán mást is.

Új hajnal virradt, de a nap rejtőzött. Kava azt mondta, elmegyünk a bozótba, és több mint egy holdon át vissza se térünk. Azt gondoltam, jó, úgyis a rosszullét kerülget, ha csak a családomra gondolok. Az egész Kjúra. Azt gondoltam, ha tovább kell itt maradnom, gangatommá válok, és addig öldökölök, amíg nincs egy akkora gödör a faluban, amekkorát akkor látok, ha éjjelente behunyom a szemem. A holt sosem hazudik, áskálódik és árul el, a családomat pedig olyan nyirkos üregnek láttam, ahol más se tenyészik, csak hazugság, fondorlat és árulás. Mennem kellett, különben kiégett volna a szívemből minden jóság, és nem maradt volna utána más, csak a fehéren izzó gonosz. Mégis így feleltem:

– Ha ettől a bácsikám hiányolni fog, legyen.

Reméltem, vadászni indulunk. Ölni akartam, bár még most is tartottam a viperától, és Kava úgy lépdelt át meghajló fán, térdeplő növényen, táncoló virágon, mint aki tudja, hová tart. Kétszer is eltévedtem, kétszer is kinyúlt fehér keze a sűrűből, és megragadott.

– Csak menj tovább, és vesd le a terhed – biztatott.

– Mit?

– A terhed. Ne hagyd, hogy bármi meggátoljon, és vesd le, mint a kígyóbőrt.

– Aznap hallottam először a fivéremről, amikor elveszítettem a fivéremet. Aznap hallottam először az apámról, amikor elveszítettem az apámat. Aznap hallottam először a nagyapámról, amikor kiderült róla, hogy gyáva féreg, aki dugja az anyámat. Anyámról azóta se tudok. Hogyan vetsz le egy ilyen bőrt?

– Csak menj tovább – felelte.

Mentünk tovább a bozótban, a lápon, az erdőben, a nagy szikes síkságon, amit fehér porrá repesztett a forróság, amíg már menekült előlünk a napvilág. A bozótban töltött minden pillanat felajzott, s csak azért zuhantam mély álomba, hogy éjjel felriadjak. Másnap, sok-sok gyaloglás után, amit szóvá is tettem, lépteket hallottam felettünk a fákon, mire felkaptam a fejem. Kava szerint azóta követett minket, hogy délnek fordultunk. Azt se tudtam, hogy délnek fordultunk. Felettünk a fákon egy leopárd járt. Ha mentünk, ment ő is. Ha megálltunk, megállt. Megmarkoltam a dárdám, de Kava csak felnézett, és füttyentett. A Leopárd leugrott elénk, hosszan és metsző tekintettel megbámult, ránk morgott, azután elszaladt. Nem szóltam, de mit is mondhattam volna annak, aki az imént társalgott egy leopárddal? Egyre délebbre tértünk. A nap kiült a szürke égbolt közepére, de a dzsungel sűrűre szőtt levelei és bokrai közt megállt a hideg. A madarak torkából szállt a wakakakaka és a kawkawkawkawkaw. Elértünk egy lusta folyót, szürkét, akár az ég. Új növények sarjadtak egy kidőlt fából, ami hidat támasztott a vízfolyás két partja közt. Félúton a víz fölé emelkedett két fül, szem, orrlyuk és egy csónaknyi fej. A víziló követett a tekintetével. Szélesre tátott állkapcsa kettőbe szelte a fejét, úgy bömbölt. Kava megfordult, és rásziszegett, mire az visszamerült a folyóba. Néha kilestük a Leopárdot, ahogy távolabb beszaladt az erdőbe. Megvárt minket, valahányszor lemaradtunk. Dacára a hűvösnek, egyre jobban izzadtam.

– Felfelé megyünk – jegyeztem meg.

– Mióta csak a nap nyugatnak fordult – felelte.

Hegyen jártunk.

Ha azt mondják, a lefelé az felfelé, annak is érződik. Többé nem délnek gyalogoltam, hanem felfelé. A köd a földre ereszkedett, és megülte a levegőt. Kétszer is szellemeket láttam benne. Víz csepegett a levelekről, nyirkosnak éreztem a földet.

– Már nincs sok – tudtam meg, mielőtt rákérdeztem volna.

Azt hittem, tisztást keresünk, de csak mélyebbre mentünk a bozótosban. Ágak csapdostak és találtak képen, indák fonódtak a lábamra, hogy lerántsanak, fák hajoltak fölém, hogy megnézzenek maguknak, összevont szemöldöknek láttam kérgük minden repedését. Kava pedig beszélni kezdett a levelekhez. Meg átkozódni. A holdfehér fiú megháborodott, csakhogy nem a levelekhez beszélt, hanem az alattuk meglapuló szerzetekhez. Egy férfi és egy asszony, bőrük, akár Kava hamuja, hajuk, mint az ezüstös föld, de nem magasabbak, mint könyöktől a középső ujjamig. Yumbók, ki mások. A lombok jó tündérei, akiket még nem ismertem. Az ágakon lépdeltek, amíg Kava el nem kapott egyet, hogy felmásszanak karján a vállára. Mindkettőnek szőrös volt a háta és parázslott a szeme. A férfi Kava jobb vállára ült, az asszony a balra. A férfi a tarisznyájába nyúlt, és pipát húzott elő. Mögöttük maradtam, míg leesett állam vissza nem talált a számhoz, úgy néztem a szálas Kavát a két szerzettel, nyomában egyikük tömött pipafüstjével.

– Egy fiú?

– Igen – felelt a férfi.

– Éhes?

– Megetettük bogyókkal és vadkantejjel meg egy kis vérrel – felelte az asszony. Mindketten gyerekhangon beszéltek.

Hosszú időn át gyalogoltunk úgy, hogy csak Kava hátát néztem. Előbb láttam a kisbabát, mint hogy ő odaért, egy kipusztult hangyaboly földkúpján ült, virággal a szájában, lilás ajakkal és arccal. Kava letérdepelt elé, mire a kisember és kisasszony lepattant a válláról. Kava karjába vette a csecsemőt, és vizet kért. Vizet, ismételte meg, és rám nézett. Eszembe jutott, hogy én hordozom az iszákot. Töltöttem keveset a tenyerembe, és a kicsinek adtam. A kisember és asszony ivótököt hozott, benne a maradék kis vadkantejjel. Kava válla felett néztem, ahogy a csecsemő elmosolyodott, és felfedte két kis egérfogát, körötte mindenütt rózsaszín ínyével.

– Mingi – mondta ki.

– Az mit jelent?

Elindult a kisbabával ahelyett, hogy válaszolt volna. Azután megtorpant.

– Rá nem ügyeltek az istenek – szabadkozott a kisember. – Már nem tudtuk… – Nem fejezte be.

Nem láttam, csak amikor elértük émelyítően édes bűzét. Két apró lábfej kandikált ki a bozótból, két kék lábszár vége. A legyek undok zajt csaptak. Legutolsó étkem azzal fenyegetett, hogy kirobban a torkomból, és az egész mellkasom égett, ahogy visszanyeltem. Az édeskés bűz akkor is követett minket, amikor már messze jártunk. Egy rossz szag, akárcsak a jó, másnap is az ember nyomában marad. Örökre. Azután esett kicsit, és a fák gyümölcsillatot küldtek le nekünk. Kava a kezével rejtette el a kisbaba arcát. Megszólalt, mielőtt kérdeztem volna:

– Nem látod a száját?

– Kisbabaszáj, mint akármelyik csecsemőé.

– Idős vagy már ahhoz, hogy ilyen ostoba légy – csóválta a fejét.

– Nem tudom, mennyi vagyok, különben meg…

– Csitt. A fiú mingi, ahogy a halott lány is. Két fogat láttál a szájában, de felül, nem alul, ebből tudni, hogy mingi. Amelyik gyereknek előbb jön ki a felső foga, mint az alsó, meg van átkozva, és pusztulásra van ítélve. Máskülönben az átok átterjed az anyára, az apára, a családra, és szárazságot, éhínséget, ragályt hoz a falura. A vénjeink mondják.

– Az a másik. Az ő foga is…

– Sok mingi van.

– Vénasszonyok beszélnek így, nem a városiak.

– Ki itt a városi?

– Milyenek a más mingik?

– Most megyünk. Megyünk tovább.

– De hová?

A Leopárd kiugrott elénk a bozótból, mire a kisemberek beszaladtak Kava mögé. Ránk mordult, hátranézett és elbődült. Szerintem azt akarta, hogy Kava adja neki a csecsemőt.

A Leopárd lekuporodott a földre, majd a hátára fordult, kinyújtózott, és úgy remegett, mint aki beteg. Tovább morgott, mint a kővel dobált kutya. Mellső lábai hosszúra nőttek, de a hátsók még hosszabbra. Háta kiszélesedett, és felszippantotta a farkát. Bundája eltűnt, de azért szőrös maradt. Addig hempergett, mígnem megláttuk egy férfi arcát, de a szeme sárga és áttetsző maradt, mint a homok, amibe villám csapott. Fején vad fekete szőr nőtt, le egész a halántékán és a pofáján. Kava úgy nézte, mintha a világban mindennapos lenne az ilyesmi.

– Ez történik, ha nem lépünk elég gyorsan – közölte a fekete Leopárd.

– Ha szaladunk is, a baba attól még halott lenne – mutatott rá Kava.

– Napokról beszélünk, két nap késésről. Ennek halála a mi lelkünkön szárad.

– Eggyel több ok, hogy mentsük a másikat. Menjünk tovább. A zöld kígyók már kiszagolták ezt itt. A hiénák a másikat.

– Kígyók. Hiénák. – A fekete Leopárd elnevette magát. – Majd én eltemetem azt a gyereket. Addig nem követlek titeket.

– Aztán mivel temeted el? – tudakolta Kava.

– Majd találok valamit.

– Akkor megvárunk – bólintott Kava.

– Miattam ne várjatok.

– Nem is miattad várok.

– Két nap, Asani.

– Jövök, amikor jövök, macska.

– Tíz napot vártam.

– Tovább kellett volna.

A fekete Leopárd olyan hangosan morgott, hogy azt hittem, visszaváltozik.

– Menj, temesd el a lányt – küldte el Kava.

A fekete Leopárd rám nézett. Szerintem most először tűnt fel neki a jelenlétem. Szaglászott, elfordította a fejét, azzal visszatért a bozótosba.

Kava megint megválaszolta a kérdésem, mielőtt feltettem:

– Olyan, mint bárki más a bozótban. Az istenek teremtették, csak az emberek elfeledik, hogy nem ők az elsők.

Én nem erre voltam kíváncsi.

– Hogyan találtatok egymásra?

Kava még most is arrafelé meredt, ahol a Leopárd eggyé vált a bozóttal.

– A Zareba előtt történt. Bizonyítanom kellett, hogy az anyátlan fiú méltó a férfisorra, vagy haljon meg fiúként. Ki kell mennie a bozótba, és ellopódznia a gangatom harcosok mellett a nyílt mezőn. Nem térhet vissza egy nagymacska bőre nélkül. Hallgasd csak, mi lett belőle. A sárga bozótnak mentem. Ág pattanását hallottam és babasírást, azután láttam, amint a Leopárd a nyakánál fogva tart egy csecsemőt. A fogaival szorongatta. Elővontam a dárdám, mire rám mordult, és ledobta a kisbabát. Azt gondoltam, megmentem, hanem a baba üvölteni kezdett, és abba se hagyta, amíg a Leopárd újra a fogai közé nem vette. Elhajítottam a dárdám, célt tévesztettem, azzal nekem is rontott, és két pislantás közt láttam, hogy egy férfi készül képen törölni. Azt mondta: Még csak fiú vagy. Majd te viszed a babát. Így hát vittem. Megkereste nekem egy döglött oroszlán bőrét, azt vittem haza a bácsikádnak.

– A fenevad csak rád szól, hogy vidd ezt a mingi gyereket, és te viszed? – kérdeztem élesen.

– Mit tudtam én, mi az a mingi, amíg oda nem értünk.

– Akkor nem… Hová értetek?

– Akihez most is megyünk.

– Azóta pedig minden hold végén kilopódzol, és mingi gyerekeket viszel neki? Ez sok mindent megmagyaráz.

– Kérdezd csak meg, amit tudni akarsz.

Hallgattam.

Vártunk, amíg vissza nem tért a Leopárd, ember képében. A nap már nyugodni készült. Úgy jött vissza, hogy a fenyegető kifejezés lefoszlott az arcáról, és szenvtelenül nézett ránk. Most mögöttünk haladt, néha oly távol, hogy azt hittem, külön úton jár, máskor oly közel, hogy magamon éreztem szaglászó orrát. Őrajta a levelek szagát éreztem, amiken átrohant, a harmat friss nedvességét, a halott lány bűzét és a körmeivel kikapart föld pézsmaillatát.

Kava, miként a legtöbb férfi, két szagot hordozott. Az egyik az izzadságé, ami lecsorog a háton, és rászárad, a kemény munka verítéke. A másik, ami ott rejtőzik a hónaljában, a lábak és a farpofák közt, amit csak olyan közelről érezni, ahonnét már az ajkaddal is megérinthetnéd. A fekete Leopárdon csak ezt a második szagot éreztem. Még sosem láttam ilyet, hogy egy férfi szőre fekete gyapot legyen. A hátán és a lábán, amikor elhaladt mellettem, hogy átvegye Kavától a babát. A mellkasa, két kis hegy, a hátsója termetes, a lába vastag. Mintha össze akarta volna roppantani a gyermeket, pedig csak lenyalta homlokáról a port. Egyedül a madarak szóltak. Így mentünk, egy holdként világító férfi, egy felállva lépdelő leopárd, egy cserjénél is alacsonyabb férfi és asszony, meg egy kisbaba, nagyobb mindkettőnél. Terjengett a sötétség. A tündérasszony Kaváról a Leopárdra ugrott, és megült a karján, hogy a kisbabával nevetgéljen.

Egy hang azt súgta bennem, hogy szegről-végről mind egy vér, csak én vagyok idegen. Kava senkinek sem árulta el a nevem.

Vad kis vízfolyáshoz értünk. Nagy sziklák és kövek jelölték ki partoldalát, szőnyegként terült rájuk a zöld moha. A vízfolyás prüszkölt, permetével a fölé belógó ágak, páfrányok és bambuszszálak felé ágaskodott. A Leopárd egy sziklára helyezte a gyermeket, lekuporodott a parton, és lefetyelni kezdte a vizet. Kava megtöltötte az iszákokat. A kisemberek eljátszottak a kisbabával. Meglepett, hogy még ébren van. A Leopárd mellett álltam, aki továbbra sem méltatott a figyelmére. Kava távolabb fürkészte a halakat.

– Hová megyünk? – kérdeztem.

– Megmondtam.

– Ez nem a hegy. Körbe kerültünk, most meg egy ideje lefelé megyünk.

– Még kell két nap, hogy odaérjünk.

– Hová?

Lekuporodott, vett egy kevés vizet, és megitta.

– Vissza akarok menni – közöltem.

– Nincs visszaút – rázta a fejét.

– Vissza akarok menni.

– Hát menj.

– Kid neked ez a Leopárd?

Kava rám nézett, és felkacagott. Nevetése azt mondta, még nem vagyok férfi, de férfinak is elég púp vagyok a hátán. Talán a bennem lakó asszony lázongott. Talán nekem kellett volna megragadnom a saját előbőröm, és lecsapni egy éles kővel. Meg kellett volna mondanom, hogy nem kedvelem ezt a leopárdembert. Annyira se ismertem, hogy ne kedveljem, mégse kedveltem. Bűzlött, mint a vénember valaga. Ezt kellett volna mondanom: Szó nélkül is szót váltotok? Testvérként ismeritek egymást? Vele is úgy alszol, hogy a lába közt van a kezed? Maradjak ébren, amíg kitelik a hold, és még az éji vadak is aludni térnek, hogy lássam, amint eljön hozzád – vagy te mégy hozzá, és fekszel rá, vagy ő rád, vagy tán ő is olyan, mint akikhez apám járt a városban, akik szájukba veszik a férfiasságot?

A kisbaba felült, kacagott a kisemberen és kisasszonyon, ahogy pofákat vágtak, és fel-le ugrándoztak, mint a majmok.

– Nevezd el.

Megfordultam. A Leopárd.

– Névre van szüksége – tette hozzá.

– Még a tiédet se tudom.

– Nekem nincs rá szükségem. Minek nevezett el az apád?

– Nem ismerem az apámat.

– Még én is ismerem az apámat. Krokodillal, kígyóval és hiénával harcolt, hogy végül az emberi irigység legyen a veszte. Méreg, azt mondták, pedig a gepárdnál is fürgébben űzte az antilopot. Csináltál már ilyet? Vájtad mélyre a legélesebb fogad, hogy a meleg vér a szádba lövelljen, és a hús még lüktessen az élettől?

– Nem.

– Akkor olyan vagy, mint Asani.

– A bácsikám Kavának hívja, ahogy az egész falu.

– Elégeted az ételt, azután megeszed. Hamun élsz.

– Ma este elmész?

– Majd megyek, ha jólesik. Ma éjjel itt alszunk. Reggel átvisszük a gyermeket az új földeken. Találunk élelmet, bár nem sokat, mert az összes vad hallja a közeledésünket.

Tudtam, hogy aznap éjjel nem fogok aludni. Láttam elsétálni Kavát és a Leopárdot, de a lángok fellobbantak, és elfelhőzték a látásomat. Megfogadtam, hogy ébren maradok, és kilesem őket. Úgy is lett. Olyan közel húzódtam a tűzhöz, hogy kis híján megpörkölte a szemöldököm. A folyóhoz mentem, ami olyan hideg lett, hogy a csontom is beleremegett, amikor vizet locsoltam az arcomra. A sötétbe fúrtam tekintetem, követtem Kava bőrének fehér pettyeit. Olyan erővel szorítottam ökölbe a kezem, hogy körmeim a tenyerembe vájtak. Akármit művelt is ez a kettő, kilestem, azután üvöltöttem, sziszegtem vagy épp átkozódtam, így mikor a Leopárd ébresztett, nagyot ugrottam, és nem hittem el, hogy aludtam. Kava vizet locsolt a tűzre, ahogy felkeltem.

– Megyünk – jelentette be a Leopárd.

– Miért?

– Megyünk – mondta, majd elfordult tőlem.

Vadmacskává változott. Kava rongyba csavarta a kisbabát, és az ő vállára kötözte. Nem várt rám. Megdörzsöltem a szemem, és újra kinyitottam. A tündérember és asszony visszatért Kava vállára.

– Egy bagoly beszél hozzám – hallottam a tündérasszonyt.

– Egy nappal mögöttünk a bozótban. Azt mondják, olvasol a szélben. Igaz ez? Azt mondja, jó orrod van.

– Nem értem.

– Valaki követ.

– Ki?

– Asani azt mondja, jó orrod van.

– Ki?

– Asani.

– Nem, ki követ?

– Éjjel mozognak, nem nappal – felelte Kava.

– Azt mondta, jó orrom van?

– Azt mondta, nyomkövető vagy.

Kava már útnak eredt, amikor azt mondta: megyünk. Távolabb a sötétben a Leopárd ugrált fáról fára a hátára kötözött kisbabával. Kava visszakiáltott nekem:

– Sietnünk kell!

Sötétség vett körül, éji kék, zöld és szürke; az égen is csak néhány csillag pislákolt, mégis kezdett alakot ölteni a rengeteg. A fák kezekként türemkedtek elő a földből, és tárták szét göcsörtös ujjaikat. Az ösvény kígyóként tekergett. A rebbenő szárnyakat baglyok tárták szét, nem ördögök.

– Kövesd a Leopárdot – biztatott Kava.

– Nem tudom, merre ment – panaszkodtam.

– Dehogyisnem.

Az orromhoz dörzsölte jobb kezét. A Leopárd életre kelt közvetlenül előttem. Láttam őt és a nyomát, testmelegen a bozótoson át. Előremutattam.

A Leopárd jobbra tért, majd ereszkedett ötven lépést, ágról ágra szökkenve átkelt egy vízfolyáson, azután délnek indult. Négy fát is lepisált, hogy megzavarja azokat, akik a nyomunkban járnak. Tudtam, hogy jó orrom van, ahogy Kava mondta, de sosem hittem, hogy követni is képes. Akármilyen távol került is a Leopárd, az orrom előtt éreztem. S Kavát, és a tündérasszonyt és a rózsát, amivel a redőit dörzsölte, és a kisembert és a nektárt, amit ivott, meg a túlontúl keserű bogarakat, amiket evett, amikor édesre fájt volna a foga, és a víztömlőket és bennük a még most is bivalyszagú vizet, és a vízfolyást. S többet, még többet, ennél is többet, eleget ahhoz, hogy az őrületbe kergessen.

– Lélegezz ki mindent – parancsolt rám Kava.

– Lélegezz ki mindent.

– Lélegezz ki mindent.

Hosszan és lassan kiengedtem a levegőt.

– Most lélegezd be a Leopárdot.

Megérintette a mellkasom, és megdörzsölte a szívem körül. Bár láttam volna a szemét a sötétben!

– Lélegezd be a Leopárdot.

S akkor újra láttam az orrommal. Tudtam, merre megy. Bárki rémítette meg, kezdett engem is rémíteni. Jobbra mutattam.

– Arra megyünk – jelentettem ki.

Egész éjjel loholtunk. Túl a vízfolyáson és a behajló ágakon, átszaladtunk a göcsörtös fák közt, a gyökereik közt, ahogy a felszínre törtek, és kígyózó, kusza hurkokat vetettek. Pirkadat előtt alvó pitonnak véltem az egyiket. A fák magasabbra nőttek, mint ötven férfi egymás vállán, s amint derülni kezdett az ég, a levelek madarakká váltak, és felröppentek. Füves pusztára értünk, a bokrok és dudvák a térdünket verdesték, de a fák elmaradtak. Hullámzó fű vett körül, ameddig a szem ellátott, így azok is láthattak minket, akik követtek. Nem szóltam. A füves puszta az éjszaka utójától a nappal első sugaráig ért, ahol minden szürkeségbe borult. A Leopárd szaga egyenes vonalú csapásként vezetett előre. Kétszer kerültünk hozzá olyan közel, hogy láttuk négy lábon szaladni, hátán a csecsemővel. Egyszer három leopárd futott vele, és hagytak minket magunkra. Elefántok és oroszlánok maradtak el mellettünk, zebrákat vertünk fel. Átértünk egy sűrű ligeten, ahol csak néhány levél rezgett a fák csontvázain, de annál hangosabban sustorgott. Még most is rohantunk.

Nem álltunk meg, pedig visszatért a reggel, és kikukucskált, mintha bármikor meggondolhatná magát. A negyedik nap virradt, mióta Kavával útra keltünk. A tündérasszony szerint bárki követett minket, nappal szunnyadt és éjjel vadászott, így hát lassítottunk. A halott fák ligetén túl újra nyirkos lett a levegő, sűrűn áramlott orrunkon át a mellünkbe. A fák újra lombot növesztettek, sötétebb és nagyobb leveleket. Azután egy mezőn olyan fákhoz értünk, amilyeneket a világon nem láttam. Nem tudtam annyi férfira gondolni, amennyi egymás vállán állva kiadta volna a magasságukat. Nem is fáknak tűntek, inkább eltemetett óriások föld alól kikandikáló görbe ujjainak, fűvel, ágakkal és zöld mohával borítva. Óriási törzsek szakadtak ki a földből, és nyújtóztak az ég felé, óriási gyökerek kapaszkodtak a földbe, mint egy-egy görcsös ököl. Elmentem az egyik mellett, és egérnek éreztem magam. Kis halmokból és dombokból állt a föld, nem simult ki sehol, mintha egy újabb óriás ujja készülne kitörni belőle, nyomában egy kézzel, egy karral, egy ötszáz háznál is magasabb zöld emberrel. Zöld, zöldesbarna és sötétzöld, meg olyan zöld, ami kék, és olyan zöld, ami sárga. Egy egész erdőre való.

– Megkergültek a fák – kockáztattam meg.

– Már közel járunk – biztatott Kava.

Köd választotta szét a fényt kékre, zöldre, sárgára, narancsra, vörösre, meg egy színre, amit nem ismertem. Száz vagy tán százegy lépés nyomán a fák mind egy irányba hajlottak, mintha összefésülték volna őket. Az északnak és délnek, keletnek és nyugatnak törekvő törzsek kilőttek, lenyúltak, egymásba fonódtak, majd visszaereszkedtek a földre, mintha ketrecet szőnének, ami belül vagy kívül tart valamit. Kava felpattant az egyik fatörzsre, ami olyan mélyre hajolt, hogy szinte eggyé vált a földdel. Szélesen vezetett, mint egy csapás, a mohán csillogó harmattól síkosan. Elmentünk az egyik törzs legvégéig, és leugrottunk egy aláhajoló másikra, majd újra felfelé kaptattunk, törzsről törzsre ugráltunk, mind magasabbra, azután mélyebbre, azután körbe-körbe, de annyiszor, hogy csak harmadjára vettem észre. Fejjel lefelé álltunk, mégsem pottyantunk le.

– Akkor ez egy elvarázsolt erdő – mondtam ki.

– Hirtelen haragú fákkal, úgyhogy ne emeld fel a hangod.

Elhaladtunk három bagoly mellett, akik egy ágon gubbasztottak, és biccentettek a tündérasszonynak. Már égett a lábam, mire végül megláttuk az eget. A sóhajnyi felhők hideg leheletként gomolyogtak, mögöttük a sárga és mohó nappal. Előttünk valami úszott a köd hátán. Igazság szerint az ágakon állt, csak falai a törzsnek támaszkodtak, rajtuk ugyanolyan virágokkal és mohával. Egy ház ült a fán a hegy színeiben. Nem tudtam volna megmondani, hogy az ágak közé építették-e, vagy az ágak nőtték körbe, hogy megoltalmazzák. Igazság szerint nem is egy ház volt, de három, mind fa és vályog zsúpfedéllel. Az első apró kunyhónak tűnt, nem nagyobb egy hat fej magas férfinál. Gyermekek szaladgáltak körötte, másztak be a falán nyitott kis lyukon. Lépcsők kerülték meg, és vezettek feljebb. Nem is lépcsők, fokokat formázó egyenes ágak, mintha a fák is kivennék a részüket.

– Elvarázsolt erdő – ismételtem meg.

Az ágfokok felvezettek a második, nagyobb lakba, homlokfalán ajtó helyett ásító nyílással, tetején szalmával. Lépcső emelkedett ki a tetőből, és vezetett egy kisebb házhoz, amin nem láttam se nyílást, se ajtót. Ki-be jártak a gyerekek, nevetgéltek, sikongattak, kiáltoztak, óóó meg ááá hangot hallattak. Csupaszon és mocskosan, agyaggal borítva vagy túl nagy rongyokban. A második ház ajtónyílásából a Leopárd nézett ki. Pucér kisfiú kapta el a farkát, mire megpördült, és rávicsorgott, azután megnyalta a fiú fejét. Mind több gyerek jött elő, köszönteni Kavát. Mind egyszerre rontottak rá, markolászták karját és lábát, egyikük még verítéktől síkos hátát is megmászta. Ő meg kacagott, és lekuporodott, hogy mind ráugráljanak. Egy kisbaba mászott az arcára, maszatolta el rajta a fehér agyagot. Szerintem ekkor láttam először az arcát.

– A király is ilyen helyen tartotta asszonyait, akik nem tudtak fiút szülni neki. Itt minden gyermek mingi.

Mondani se kellett.

– Itt lennél te is, ha anyád az ősi szokásokat követi – hallottam egy hangot, mielőtt megláttam a gazdáját. Hangosan és érdesen beszélt, mintha homok ment volna a torkába. Néhány gyermek elszaladt a Leopárddal. Az asszony köntöse tűnt fel legelébb, amilyet a város óta nem láttam, sárga anyagán a zöld kígyók életre keltek a kelme minden rezzenésére. A lépcsőn ereszkedett le a szobába, igazából egy nyitott csarnokba, amit csak elöl és hátul határoltak falak, oldalai faágakra, levelekre, égi ködre tekintettek. A köntös telt mellei alatt végződött, és bal felől egy kisbaba csüngött rajta. A vörös és sárga fejkendőtől mintha lángokban állt volna a feje. Idősebbnek tűnt, de mikor közelebb került, már láttam, amit korábban oly sokszor: egy asszony arcát, amit nem a kor, hanem a bánat dúlt fel. A kisbaba behunyt szemmel, mohón szívta tejét. Az asszony elkapta az állam, és arcomba nézett, megbillentette fejét, és a szemem fürkészte. Próbáltam elcsípni a tekintetét, de félrekapta. Felkacagott, és eleresztett, de tovább meredt rám. Gyöngyök gyöngy hátán, nyakláncok szirtje szökött fel álláig. Gyűrű függött átlyuggatott alsó ajkából. Apró hegek kettős mintája kígyózott fel bal orcáján, majd le a másikon. Ismertem ezt a törzsi jelet.

– Gangatom vagy – mondtam ki.

– Te pedig nem tudod, ki vagy. – Tetőtől talpig végigmért. Elvadult az arcom, de még mindig nem annyira, mint a Leopárdé. Úgy nézett rám, mintha szavak nélkül megválaszolnám minden kérdését. – De mit is tudhatnál, amikor ezzel a két fiúval lófrálsz?

Elmosolyodott. Mindketten tovább játszadoztak a gyerekekkel. Egy kisbaba a Leopárd hátán ült, míg Kava hangokat adott ki, és bandzsított egy kislány kedvéért, aki fehérebb volt a folyó agyagánál.

– Még nem láttál ilyet – jegyezte meg az asszony.

– Albínót? Nem.

– Mégis ismered a nevét. Városi tudás. – Felhorkant.

– Tán érezni rajtam a város bűzét?

– Olyan hely a tiéd, ahol egy gyerek színtelenül születik az istenek átkából. Ragályt hoz a családra, és meddőséget az asszonyokra. Akkor már jobb odavetni a hiénáknak, és másik gyermekért imádkozni.

– Mit tudsz te rólam? A vadászó krokodilnak is nemesebb a szíve, mint a te bozótlakó népednek.

– S hol lakoznak a nemes szívek, fiú, tán a városban?

– Csak apám szólít fiúnak.

– Istenek anyja, egy férfi jár közöttünk!

– Senki nem vet egy gyereket a hiénának vagy a keselyűnek. Hívod a gyerekgyűjtőt.

– No és mit csinál velük a gyerekgyűjtő a drágalátos városodban? Mi hasznát veszi egy efféle lánynak? – A kislányra mutatott, aki kuncogot. – Először üzenetet küld az ég madaraival és a föld dobjaival, tán még levélre vagy papírosra is megírja azoknak, akik el tudják olvasni. Mondván, nézzétek, albínó gyereket találtunk. Kihez szól? Mondd csak, kisfiú. Tudod, kiknek?

Bólintottam.

– Varázslóknak és a varázslókat szolgáló kalmároknak. A gyűjtő szép árat kap az épkézláb porontyért, de az az igazi aranybánya, ha árverésre bocsátja minden testrészét, és annak adja, aki a legtöbbet ígéri. Fejét a lápi boszorkának. Jobb lábát a meddő asszonynak. A csontjait porrá őrölik, hogy a nagyapád farka sohase lankadjon le. Az ujjai jók lesznek amulettnek, a haja meg bármire, amire a vajákos mondja. A jó gyűjtő másfélszer annyit is keres a testrészeken, mintha egészben adná el a gyereket. Kétszer, ha albínó. A jó gyűjtő maga aprítja miszlikbe. A banyák még többet fizetnek, ha tudják, hogy a baba ekkor még életben volt. A félelem vére megízesíti a löttyüket, hogy a városod nemes asszonyai megtartsák nemes uraikat, és az ágyasok soha ne szüljenek zabigyereket a gazdáiknak. Ezt csinálják az ilyen kislányokkal abban a városban, ahonnét jössz.

– Honnét tudod, melyik városból jövök?

– A szagodból. Meg abból, hogy nem tudsz veszteg maradni.

Nem nevetett, pedig azt hittem, fog. Nem éreztem tisztemnek megvédeni a várost. Azok az utcák és házak nem keltettek bennem mást, csak viszolygást, mégsem tetszett a beszéde, mintha évek óta csak egy férfira várt volna, akit kinevethet. Kezdtem belefáradni, hogy a férfiak és asszonyok csak vetettek rám egy vagy két pillantást, azután máris azt hitték, hogy ismerik a fajtámat, mintha lenne mit ismerni.

– Miért hozott ide Kava?

– Azt hiszed, én kértem meg rá?

– Nem vagyok gyerek, hogy játsszak.

– Akkor hát menj el, kisfiú.

– Pedig te mondtad neki, hogy hozzon ide. Mit akarsz tőlem, boszorka?

– Boszorkának neveztél?

– Boszorka, banya, vedlett gangatom szuka, ahogy tetszik.

Sietve elmosolyodott, hogy leplezze bosszúságát, de így is megláttam.

– Nem törődsz te semmivel.

– Nem is egy aszott vénlány fog változtatni ezen, hiába csüng egy baba a csecsén.

Lehervadt arcáról a mosoly. Szemöldök találkozott szemöldökkel, csak egy mély ránc választotta ketté őket és a homlokát. A rosszallás felbátorított; összefontam karomat. Tetszik, ha tetszem, még jobban, ha nem. A viszolygást átérzem. Az utálatot a tenyerembe fogom, és kisajtolom. A gyűlöleten napokig elélek, de a közöny öntelt mosolyától kaszabolni támad kedvem. Mostanra Kava és a Leopárd is felhagyott a játékkal, hogy minket figyeljen. Azt hittem, az asszony menten eldobja a gyereket, és képen töröl, de csak magához szorította, az meg behunyt szemmel tovább szopogatta a mellbimbóját. Végül elmosolyodott és elfordult, de előtte még üzentem neki a tekintetemmel: Jobb ez így, hogy értjük egymást. Ismersz, de én is ismerlek. Mindent kiszagoltam rajtad, mielőtt még lejöttél azon a lépcsőn.

– Talán azért hozattál ide, hogy megölj. Talán azért küldettél értem, mert kjú vagyok, te meg gangatom.

– Te senki vagy – vont vállat, azzal felment a lépcsőn.

A Leopárd a peremhez szaladt, és felugrott a fára. Kava keresztbe tett lábbal ült a padlón.

Hét napon át távol tartottam magam az asszonytól, és az is tőlem, de a gyerek már csak gyerek marad, soha nem lesz más. Találtam néhány gyerekrongyot, és a derekamra kerítettem, hogy kjúnak mondhassam magam. Igazság szerint úgy éreztem, visszatér belém a város, és elbuktam, nem vagyok a bozótba való. Máskor átkoztam magam fontoskodásom miatt, és azon tűnődtem, van-e még férfi vagy fiú, aki ekkora hűhót csap az öltözéke körül. Ötödik éjjel azt mondtam, nem a ruha a lényeg, hanem amit érzek vagy nem érzek. Hetedik éjjel Kava mesélt nekem a mingikről. Egyenként rámutatott a gyerekekre, és elmondta, miért döntöttek úgy a szüleik, hogy megölik vagy hagyják elhalni őket. Ők még a szerencsések, akiket kitettek, hogy más megtalálja őket. A vének olykor megkövetelik, hogy a gyerek halott legyen, ilyenkor az apa vagy az anya belefojtja a folyóba. Kava a középső ház padlóján ülve beszélt erről, míg a gyerekek gyékényeken és bőrökön feküdtek. A fehér bőrű lányra mutatott.

– A démonok színét viseli. Mingi.

Egy nagy fejű fiú próbált elkapni egy tűzlepkét.

– A felső fogai előbb kinőttek, mint az alsók. Mingi.

Egy másik fiú már aludt, de jobb kezével szüntelenül kinyúlt, és a levegőt markolászta.

– Az ikertestvére éhen halt, mielőtt mindkettőt megmenthettük volna. Mingi.

Egy nyomorék lány ugrándozva tért alvóhelyére, a bal lába rossz felé görbült.

– Mingi.

Kava legyintett kezével, egyszerre mutatott mindre.

– Némelyik csak úgy balvégről született. Nincs mingi, nincs szégyen. Máris hozzámehetsz a héttehenes férfihoz.

Elnéztem a gyerekeket, a zömük zajosan aludt. A szél lelassult, és a levelek megborzongtak. Nem tudtam megmondani, a sötét mennyit falt fel a holdból, de elég fény derengett ahhoz, hogy lássam Kava szemét.

– Mi lesz az átkokkal? – kérdeztem.

– Mivel?

– Ezek a gyerekek mind el vannak átkozva. Ha itt tartod őket, átkot halmozol átokra. Talán boszorka az az asszony? Leveszi az átkot, amit még az anyaméhben tettek rájuk? Vagy ide gyűjti mindet?

Nem tudnám leírni, hogyan nézett rám, de a nagyapám méregetett így folyton és egész nap, amikor eljöttem.

– A bolondok is meg vannak átkozva – felelte.

Négy

Kava és a Leopárd tizenkilenc hold óta mentette a mingi gyerekeket.

A Leopárd még emberként sem a ház padlóján aludt. Minden este magasabbra mászott a fán, és két ág közt szunnyadt el. Álmában változott emberré – magam láttam –, és akkor sem esett le, de némelyik éjjel messze elment élelemért. Egyiken kitelt a hold – huszon-
nyolc nap telt el, mióta elhagytam Kjút. Kivártam, amíg a Leopárd messze ment, azután követtem a szagát. Északnak tekeredő ágakon másztam, délnek tekeredő ágakon fordultam át, és lapos ágakon szaladtam végig, keletről nyugatnak, mintha úton járnék.

Amikor rátaláltam, épp felrángatta fogaival az ágak közé, és sosem tűnt még erősebbnek. Antilopot ölt, szorításával elroppantotta a nyakát. A levegőt nehezen ülte meg a halál bűze. A préda hátsó lábának tövébe harapott, hasa mellől tépte fel a lágy húst. Vér fröccsent az orrára. Újabb falatot mart el, sebesen rágott és nyelt, akár a krokodil. Amikor meglátott, a préda kis híján kicsusszant a markából, azután olyan soká meredtünk egymásra, hogy már kezdtem egy másik leopárdnak hinni. Fogai tovább marcangolták a rózsaszín húst, de a szemét le nem vette rólam.

A boszorka éjjelente felvonult az ajtó nélküli felső házba. Biztosan tudtam, hogy a tető szalmáján át ereszkedik bele, de látni akartam a saját szememmel. Közelgett a virradat. Kava valahol ott lehetett a hortyogó gyerekek dombja alatt, maga is békésen aludt. A Leopárd elment, hogy végezzen az antilop maradékával. A köd egyre sűrűsödött, míg már a fokokat se láttam a talpam alatt.

– Ennek mind meg kell történnie veled – hallottam egy hangot, amit korábban még nem. Egy asszonyét.

Összerezzentem, de senki nem állt előttem vagy mögöttem.

– Akár fel is jöhetnél – szólt.

Nem láttam ajtót a kunyhón.

– Nincs ajtód – mondtam ki.

– Nincs szemed – vágta rá.

Behunytam és kinyitottam a szemem, de a fal ettől még fal maradt.

– Indíts – hallottam.

– De nincs…

– Indíts.

Tudtam, hogy neki fogok menni a falnak, már előre elátkoztam őt meg a csecsemőt, akit nyilván szoptatott, mert talán nem is csecsemő volt, hanem vérszívű obayifo, akinek fény jön a hónaljából és a segglyukából. Behunyt szemmel megindultam. Két lépés, három lépés, négy, és még nem ütköztem a falnak. Amikor felnyitottam a szemem, már a szobában álltam. Nagyobbnak tűnt, mint gondoltam, de így is kisebbnek, mint a lenti kunyhó. A fapadlón mindenfelé faragások, jelek, ráolvasások, bűvigék, átkok; már értettem mindent.

– Boszorka – mondtam ki.

– Sangoma vagyok.

– Boszorkanév.

– Sok boszorkát ismersz? – tudakolta.

– Azt tudom, hogy boszorkaszagod van.

– Kuyi re nize sasayi.

– Nem vagyok árva a világon.

– Mégis egy fiú keserű kenyerét eszed, aki nem kell egy férfinak sem. Hallom, apád meghalt, és anyád is halott számodra. Mi vagy akkor? A nagyapád kölyke?

– Esküszöm az istenekre…

– Melyikre?

– Elég a vagdalkozásból.

– Úgy vagdalkozol, mint egy fiú. Már több mint egy holdja itt vagy. Nem tanultál semmit?

Csendet ékeltem közénk. Nem mutatta meg magát. Csak a fejemben létezett, tudtam én. A boszorka mindvégig a távolból küldte el a hangját. A Leopárd talán végre eljutott az antilop szívéig, és neki ígérte. Akár a máját is.

Valami puhán érintette a fejem, valaki kuncogott. Galacsin talált el és pattant le rólam, bár nem hallottam padlót érni. Egy másik a karomon ért, s ezúttal magasra pattant, minden hang nélkül. Túlontúl magasra. A padló tisztának tűnt. A harmadikat elkaptam, amint eltalálta a jobb karom. A gyerek tovább kuncogott. Felnyitottam a tenyerem, és kis kecskebogyó pattant fel róla, ugrott a magasba, és nem hullt vissza. Felnéztem.

Valaki grafittal kifényezte az agyagmennyezetet. Az asszony onnét lógott alá. Nem is, rajta állt. Nem is, abból nőtt ki, hogy lenézzen rám, még köntöse se moccant a szellőben. Befedte a mellét. Igazság szerint éppen úgy állt a mennyezeten, mint én a padlón. A gyerekek meg, a gyerekek mind a mennyezeten feküdtek. A mennyezeten álltak. Fel-alá, körbe-körbe kergetőztek, sziszegtek és visítoztak, felugráltak, de mindig csak a mennyezeten.

Hogy miféle gyerekek? Két ikerfiú, mindkettő saját fejjel, saját kézzel-lábbal, de oldalt összenőve, közös hassal. Egy kék füstből való kislány egy fiút kergetett, kereket és nagyot, mint egy labda, csakhogy lábak nélkül. Egy másik fiúnak apró, fényes feje volt, és a haja kis pettyekben bodorodott, míg apró testéből zsiráflábak ágaztak ki. Egy megint másik fiú ugyanúgy fehérlett, mint előző nap a kislány, csak nagy, kék bogyószemekkel. Egy lány egy fiú arcát viselte a bal füle mögött. Három-négy éppen olyannak tűnt, mint bármelyik anya gyermeke, csak épp fejjel lefelé álltak a mennyezeten, úgy néztek rám.

A boszorka közelebb lépett hozzám. Megérinthettem volna a feje búbját.

– Netalántán mi állunk a padlón, és te a mennyezeten – jegyezte meg.

Amint ezt kimondta, elszakadtam a padlótól, és gyorsan felkaptam a kezem, mielőtt a plafonba vertem volna a fejem. Megpördült velem a világ. A füstgyerek felbukkant előttem, mégsem rémített vagy lepett meg. Nem maradt idő belegondolni, mégis arra gondoltam, hogy még a szellemgyerek is gyerek. Kezem áthatolt rajta, és felkavarta a füstöt. Összeráncolta a homlokát, és elszaladt a levegőben. Az összenőtt ikrek felálltak a padlóról, és hozzám szaladtak. Játssz velünk, kérték, de én nem feleltem. Ott álltak, és engem néztek, ugyanaz a csíkos ágyékkötő fedte mindkettőt. A jobb oldali kék nyakláncot viselt, a bal oldali zöldet. A hosszú lábú fiú egyenes lábbal fölém hajolt, olyasforma bő nadrágban, amilyet apám viselt, csak nem ebben a színben, amit nem ismertem. Mint a vörös éjnek évadján. Bíbor, nevezte meg a boszorka. A hosszú lábú fiú egy ismeretlen nyelven társalgott az ikrekkel. Hárman együtt nevetgéltek, amíg a boszorka el nem hívta őket. Tudtam, kik ezek a gyerekek, s ezt meg is mondtam neki. Mingik, átkuk teljes virágjában.

– Jártál már a Bölcsesség Palotájában? – kérdezte, míg egyik karjával magát ölelte, a másikkal meg egy gyermeket, aki nem a mellbimbójára vágyott.

Mindennap elhaladtam a palota előtt, nemegyszer be is mentem. Mindig nyitva állt az ajtaja, a tudás mindenki előtt nyitva áll, hirdette, csak én még nem értem be a leckéire.

– Hol ez a palota?

– Hol ez a palota? A városban, ahonnét elszaladtál, fiú. Ahol a tanítványok a világ valódi csodáin elmélkednek, nem a vének ostobaságain. A palota, ahol létrát támasztanak a csillagoknak, és olyan műveket alkotnak, melyeknek nincs közük erényhez vagy bűnhöz.

– Nincs ilyen palota.

– Minden asszony oda jár, hogy eltanulja a mesterek bölcsességét.

– Akkor az istenek nem hagynák, hogy ilyen hely legyen.

– Nagy kár. Egynapnyi bölcsesség megtaníthatna rá, hogy a gyermekek nem hordoznak átkot, még ha szellemként halálra és újjászületésre ítéltetnek is. Átok a boszorka szájából jön.

– Te az vagy?

– Tartasz a boszorkáktól?

– Nem.

– Óvakodj az átlátszó hazugságtól. Milyen asszony dobja le majd a ruháit egy ilyen széltolónak?

Nagyon hosszú ideig méregetett.

– Hogy nem vettem észre korábban? Kezdek elvakulni a shoga fiúk látványától.

– Nekem meg sajog a fülem a boszorkák szavaitól.

– Inkább fájna az ostobaságod.

Tettem felé egy lépést, mire az összes gyerek megtorpant, és haragos pillantást vetett rám. Lehervadt minden mosoly.

– A gyerekek nem tehetnek arról, hogyan születnek, nekik nincs választásuk. Viszont aki bolond akar lenni…

A gyerekek tovább gyerekeskedtek, mégis tisztán hallottam őt a zajongásuktól:

– Ha boszorka lennék, csinos fiú képében jelennék meg neked, ha már ez az út vezet a szívedhez, igaz-e? Ha boszorka lennék, megidéznék egy Tokoloshét, azzal szédíteném, hogy leány vagy, és rávenném, hogy láthatatlan alakjában minden éjjel gyalázzon meg. Ha boszorka lennék, az összes ilyen gyereket rég megölném, felaprítanám, és eladnám a malangikai boszorkapiacon. Dehogyis vagyok én boszorka, te sültbolond. Boszorkákat ölök.

Három éjjel az első hold után viharra ébredtem a kunyhóban, pedig nem esett, csak a szél járt a szoba egyik feléből a másikba, hogy felborogatja az edényeket és ivótököket, megrázza a polcokat, felkavarja a ciroklisztet és megzavarja a gyerekek álmát. Gyékényén fekve a Füstlány elveszítette alakját. Nyögdécselt, ahogy arca tömörré vált, mintha bőrt növesztene, azután füstté fakult, mint aki készül elillanni. Arcából egy másik arc ugrott elő, csupa füstből, rémülettől kerek szemmel és sikító szájjal, reszketve és grimaszolva, mintha kipasszíroznák önmagából.

– Az ördögök zavarják az álmát – szaladt hozzá a Sangoma.

Kétszer ragadta meg az orcáját, csak hogy a bőr is füstté váljon. A lány újra sikoltott, ezúttal hallottuk is. Egyre többen riadtak fel. Sangoma tovább kapdosott az arca után, hangos szóval próbálta felébreszteni. Pofozgatni kezdte abban a reményben, hogy elég hosszú időre vált füstből bőrré. Ahogy eltalálta a bal orcáját, a lány felriadt és elbődült. Egyenesen hozzám szaladt, és a mellemre ugrott, fel is döntött volna, ha nehezebb a levegőnél. Megpaskoltam a hátát, és átsiklott rajta a kezem, ezért újrapróbáltam, gyengédebben. Néha olyan tömörré vált, hogy kitapintottam. Néha még a kis kezét is éreztem a nyakamon.

A Sangoma biccentett Zsiráffiúnak, aki maga is felébredt, és az alvó gyerekek felett a falhoz sietett, ahol valamit fehér lepedővel befedve őriztek. Ahogy megragadta, a Sangoma kezembe nyomott egy fáklyát, és mind kimentünk a szabadba. A lány elaludt, még most is a nyakamba csimpaszkodott. Sűrű sötét fogadott odakint. A Zsiráffiú letette azt a valamit a földre, és elhúzta a leplet.

Úgy állt ott, és nézett ránk, mint egy gyermek. Egy kis szobor a legkeményebb fából faragva és bronzruhába bugyolálva, harmadik szemeként egy kagylópénzzel, hátán meredező tollakkal, nyakában, vállában és mellkasában szegek garmadájával.

– Nkisi? – kérdeztem.

– Kitől tudod. – A Sangoma nem kérdésnek szánta.

– A vajákos odújában láttam. Ő mondta, mik ezek.

– Ez nkisi nkondi. Levadássza, és megbünteti a gonoszt. Belé szállnak a túlvilág erői, nem belém, másként megháborodnék, és ördögökkel szövetkeznék, mint egy boszorka. Orvosság van a fejében és a hasában.

– A lány? – kérdeztem. – Nyugtalanná vált az álma.

– Igen. Üzenek is annak, aki nyugtalanná tette.

Biccentett a Zsiráffiúnak, aki kihúzott egy földbe vert szöget. Pörölyt fogott, és a nkisi mellébe kalapálta.

– Mimi waomba nguvu. Mimi waomba nguvu. Mimi waomba nguvu. Mimi waomba nguvu. Kurudi zawadi mari kumi.

– Mi volt ez? – ráncoltam a homlokom.

Zsiráffiú betakarta a nkisit, de odakint hagytuk. Fogtam a lányt, hogy letegyem, és szilárdnak éreztem a testét. A Sangoma rám nézett.

– Tudod, miért nem támadja senki ezt a helyet? Mert senki sem látja. Olyan, mint a méregköd. Akik a gonosszal élnek, tudják, hogy van egy hely a mingiknek, csak azt nem, hol. Ami persze nem gátolja meg őket abban, hogy mágiát küldjenek a légen át.

– Mit tettél?

– Visszajuttattam az ajándékot. Tízszeresen.

Attól fogva mindig kék füstre ébredtem, és a lány a mellemen feküdt, lecsusszant a térdemről a lábujjamig, a fejemen ücsörgött. Szeretett a fejemen ücsörögni, míg én járni próbáltam.

– Nem látok tőled – panaszkodtam.

Csak kuncogott, olyan hangon, mint mikor a szél neszez a levelek közt. Bosszankodtam, aztán már nem, elfogadtam olyannak, amilyen. Elfogadtam, hogy szinte mindig kék füstköd telepszik a fejemre vagy ül a vállamra.

Egyszer kimentünk Füstlánnyal és Zsiráffiúval az erdőbe. Annyit gyalogoltunk, hogy észre se vettem, mikor hagytuk el a fát. Az igazat megvallva, csak követtem a fiút.

– Hová mész? – kérdeztem tőle.

– Virágot szedni – felelte.

– Virág van mindenfelé.

– Megkeresem azt a virágot. – Szökellni kezdett.

– Egy szökellés neked nagy ugrás nekünk. Lassabban, gyermek.

Alig csoszogott, de így is szednünk kellett a lábunkat.

– Mióta élsz a Sangomával? – kérdeztem.

– Nem túl régóta. Azelőtt számoltam a napokat, de túl sok van belőlük.

– Na persze. Más mingikkel végeznek még a születése után, vagy amint kiütközik az első foguk.

– Mondta, hogy tudni akarod majd.

– Ki? Mit mondott?

– Sangoma. Mondta, hogy tudni akarod majd, miként lehetek mingi, mégis ilyen idős.

– S mi a válaszod?

Leült a fűre. Lehajoltam, és Füstlány lesurrant a fejemről, mint egy patkány.

– Itt van. Itt a virágom.

Sárga kis apróságot szedett fel, akkorát, mint a szembogara.

– Sangoma megmentett egy boszorkától.

– Egy boszorkától? Miért nem ölt meg már csecsemőkorodban?

– Sangoma szerint sokan megvették volna a lábam a boszorkányságaikhoz. Egy fiú lába pedig mindig hosszabb, mint egy babáé.

– Hát persze.

– Téged is eladott az apád? – kérdezte.

– Eladni? Engem? Azt nem. Nem adott el. Meghalt.

Felé fordultam. Szükségesnek éreztem, hogy rámosolyogjak, de álságosnak is.

– Minden apának meg kéne halnia, amint megszületünk – csóváltam a fejem.

Furcsa pillantást vetett rám, mint azok a gyerekek, akik olyasmit hallanak a szüleiktől, amit nem kellene.

– Nevezzünk el róluk egy követ, azután átkozzuk és ássuk el – tettem hozzá. Zsiráffiú elmosolyodott.

Mondok valamit a gyerekekről. Valahogy mindig hasznod veszik. Mondok még valamit. El nem tudják képzelni, hogy nem szereted őket, hisz mire vagy való, ha nem őket szeretni? Labdafiú rájött, hogy jó orrom van. Folyton belém hemperedett, kis híján feldöntött.

– Bújócskázzunk! – kurjantotta, azzal továbbgurult.

– Csukd be… – kiáltotta, és átgurult a száján, mielőtt kimondta volna: a szemed.

Nem kellett az orromat használnom. Pornyomot hagyott a száraz csapáson, és lepréselte a fűszálakat a bozótban. Azután túl vékony fák mögé bújt, ahonnét kilátszott labdatestével. Amikor mögé ugrottam azzal, hogy „Látlak!”, belenézett a szemembe, és sírva fakadt, csak bömbölt és üvöltött. Meg jajveszékelt, ahhoz igazán értett. Vártam, mikor varázsol el a Sangoma vagy rohan le a Leopárd, hogy ízekre tépjen. Megsimogattam az arcát, megdörzsöltem a homlokát.

– Ne, ne, ne… majd… újra elbújsz… Kapsz tőlem… egy gyümölcsöt… nem is, egy madarat… csak ne sírj… ne sírj… különben…

Kihallotta a hangomból a fenyegetést, amitől még hangosabban bömbölt. Olyan hangosan, hogy jobban rémített minden démonnál. Azt gondoltam, kipofozom belőle a sírást, de akkor a nagyapám lettem volna.

– Kérlek – fohászkodtam. – Kérlek. Megkapod az összes zabkásámat.

Tüstént felhagyott a sírással.

– Mindet?

– Meg se kóstolom. Az ujjamat se dugom bele.

– Mindet? – kérdezte újra.

– Menj, bújj el megint. Esküszöm, most csak az orromat fogom használni.

Éppoly hirtelen kezdett kacagni, mint az imént bömbölni. Hasamhoz dörzsölte homlokát, azzal olyan sebesen eliszkolt, mint gyík a forró kőről. Behunytam a szemem, és kiszagoltam, de azért ötször is elmentem mellette, miközben azt kiáltoztam: Hol lehet ez a fiú? Ő meg csak kuncogott, míg azt hajtogattam, hogy itt van az orromban.

Hét nap híján két hold óta éltünk a Sangománál. Meg is kérdeztem Kavát: Senki nem keres minket Kjúban? Úgy nézett rám, mintha a nézése lenne a válasz.

Ide hallgass, fétispap. Mondok három mesét a Leopárdról.

Az első. Forróságtól fülledt éjszaka. Néha felébredtem, ha felerősödött az emberek szaga, s tudtam, hogy közelednek, lovon, gyalogosan vagy sakálfalkában. Néha arra ébredtem, hogy egy szag gyengült, s tudtam, hogy távoznak, menekülnek, elsétálnak, vagy nincs hová rejtőzniük. Kava szaga gyengült és a Leopárdé is. Hold nem fénylett az éjszakában, hanem a dudvák kirajzolták a sötétben kígyózó csapást. Leszaladtam a fákon, és elbotlottam egy ágban. Beütöttem a seggem, beütöttem a fejem, hemperegtem és bucskáztam lefelé, mint egy elszabadult görgeteg. Húszlépésnyire voltak a bozótban, egy fiatal irokófa alatt. A Leopárd hason feküdt a fűben, felemelt lábakkal. Nem ember volt; bőre szőrként feketéllett, és farka a levegőt ostorozta. Nem is volt Leopárd; két keze egy ágat markolt, és öles hátsója Kavának csapódott, aki bősz indulattal kefélte.

Mennyire gyűlöltem Kavát, s vajon a férfiasságom végén az asszonyi lyuk táplálta ezt a gyűlöletet, még ha a lábam közt egy faág meredezett is, vagy semmi köze sem volt az asszonyokhoz, ahogyan a bökőm hegyének se, bármit állítson a régi hagyomány, amint azt a vajákos is megmondta?

Csak azt tudom, hogy egyszerre akartam bántani a Leopárdot és a Leopárd lenni. Hogy szaglott az a vad, hogy lett a bűze egyre erősebb, ahogy az emberek szaga is változik, amikor gyűlölnek, kefélnek és izzadnak, vagy amikor félelem űzi őket, amit kiszagolok, bárhogy igyekeznek is elrejteni.

Ma miféle boszorkányságon munkálkodsz, inkvizítor? Mit akarsz tudni?

Shoga? Persze tudtam. A magamfajta mindig tudja, nem igaz? Harmadjára mondom ki a nevet, és még most se érted? Ami minket, shoga férfiakat illet, mélyen belénk temetve ott egy asszony, akit sehogy se lehet kimetszeni. Nem, nem is asszony, inkább valami, amit a teremtő istenek is elfeledtek, vagy csak elfeledtek megosztani az emberrel, de talán jobb is így. Higgy nekem, inkvizítor, valahányszor megérintik, keményen vagy csak lágyan megdörzsölik, míg bennem vannak, én innét lefröcskölöm azt a falat szemközt. Vagy a mennyezetet. Eltalálom a fa koronáját, átspriccelek a folyón a túlsó oldalra, és kilövöm egy gangatom szemét.

Először hallak nevetni, inkvizítor.

Te viszont nem először hallasz a shoga férfiakról. Hívd őket a költészet nyelvén, ahogy mi tesszük északon: férfiak az első vágy tüzével. Vagy mint az uzundu harcosok, akik azért olyan ádázak, mert nem vetnek szemet, csakis egymásra. Vagy hívd közönségesnek, ahogy délen szokás, mint a mugawe férfiakat, akik asszonyruhát viselnek, hogy ne lásd a lyukat, amit kefélsz. Kinézem belőled a bashát, aki kisfiúkat vesz magának. Miért is ne? A fiúk helyes jószágok; az istenek mindünknek adnak mellbimbót és likat, különben sem a farok vagy a kuku számít, csakis az arany a tarsolyodban.

Shogák vívják a háborúidat, shogák őrzik az arádat a frigy előtt. Megtanítjuk nekik, hogyan legyenek asszonyok, teremtsenek otthont és szépséget, okozzanak örömet a férfinak. Még a férfit is megtanítjuk, hogyan okozzon gyönyört az asszonyának, hogy gyerekekkel ajándékozza meg, vagy csak minden éjjel beteríthesse őt a tejével. Miként vakargassa az ura hátát, és görbítse élvezetében a lábujját. Olykor tarabu zenét játszunk korán, dzsembén és beszélő dobon, az egyikünk pedig lefekszik asszonynak, a másik lefekszik férfinak, és megmutatjuk mind a 109 testhelyzetet, amivel szerelme kedvére tehet. Felétek nincs ilyen hagyomány? Talán ezért vesztek magatok mellé tízéves arákat, ne tudhassák, milyen csapnivaló szeretők vagytok? Mi Kavával csakis a kezünket használtuk. Sosem tartottam furcsának, talán mert még asszonyt hordtam a bökőm végén. Egyszer kértem a vajákost, hogy metssze le, mert ő olyasmit is tudott, amit másoknak megtiltottak. Ahogy rám nézett, minden bölcsesség elköltözött belőle, csak az értetlenség maradt, mély ránc a két szemöldöke közt, és úgy préselte egymáshoz a két szemhéját, mint aki menten megvakul.