Soma Mamagésa

Egységben
önmagammal

Három előadás arról,
hogyan találd meg önmagad, hogy
egységben élhess a világgal is

részlet

Budapest, 2021

Copyright © Spitzer Gyöngyi, 2015, 2017

Borítóterv: Németh Károly
Szerkesztette: Helfrich Judit
Felelős szerkesztő: Nemes Krisztián
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 495 4

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

Ez a kilencedik könyvem, és éppen kilenc évvel ezelőtt írtam az elsőt. A kilences a számsor vége, a számmisztikában egy periódus vagy életszakasz befejezését, valaminek a lezárását szimbolizálja. Mondanám, hogy mindettől függetlenül úgy érzem, valóban véget ért a könyveim írásában egy fejezet, de tudom, az összefüggések világában élünk, úgy hogy nincs „mindettől függetlenül”. Ebben a kötetben összefoglalom és átadom a jelenlegi tudásomat. Belesűrítettem a mostani életszemléletemet, világlátásomat, és azt a rengeteg információt, amit ez alatt a közel negyvenkilenc év alatt begyűjtöttem. (Csak hogy meglegyen a harmadik kilences is…)

Tizenegy éve, hogy rendszeresen tartok előadásokat, ráa dásul előtte is eltöltöttem két évtizedet a színpadon, így egyre jobban látom a saját jellemzőimet. Nálam nagyon szép en megfér egymás mellett a spiritualitás, a pszichológia, a filozofálás, keveredve a személyes tapasztalatokkal, a kifejezetten nyílt önfelvállalással és humorral, ami ebben a könyvben talán nem lesz annyira domináns. (Az első jaffás könyvemhez képest – Nemek igenje – úgy gondolom, ezút tal sokkal inkább elmentem spirituális irányba.)

Mivel ez a kötet egyfajta „sűrítmény”, összegzés, ezért jó néhány olyan gondolat, történet, példa lesz benne, amelyeket egyik-másik könyvemben már lehetett olvasni. Ezek megerősítések. Biztos vagyok benne, hogy mindannyiunk számára ismert az érzés, amikor valami, amit sokat olvastunk, egyszer csak betalál: nem az elmét érinti meg, hanem mélyebbre megy. Bízom benne, hogy tudok ilyet adni ezúttal is az olvasóimnak.

Amikor elkészültem a könyvvel, magam is meglepődtem, honnan ez a vehemens tudni, fejlődni, gyógyulni és másokon is segíteni vágyás bennem. Aztán eszembe jutott, hogy a már említett, 2010-ben megjelent első jaffás könyvemben is ezen gondolkodtam: „Nem tudom megmondani, honnan jött és jön az a hatalmas hajtóerő, ami tulajdonképpen egész fiatal korom óta arra ösztönöz, hogy segítsek másokat felszabadítani, vagy ráébreszteni arra, hogyan könnyíthetnek az életükön. Először ezt nyilván a saját életemben kellett megélnem, szükségem is volt rá… Mindehhez kaptam még egy jó adag gondoskodásszükségletet is, úgyhogy talán joggal neveztem el magam Mamagésának.” Ennél most valamivel bentebb vagyok, már vannak elképzeléseim arra vonatkozóan, hogy mindez honnan jött. Azonban nem is ez a lényeg, hanem az, hogy célba érjen, amit leírok, és adhassak vele támpontokat, fogódzót, irány-mu tatást, erőt is, hogy egyre többen merjük felvállalni azt, akik vagyunk, éljük és élvezzük a saját életünket. Mert a megélt örömök és szenvedések mind visszahullanak a közösbe, hisz egy hajóban evezünk.

A kötetben szereplő három előadást tudatosan választottam a repertoáromból, ugyanis ezek egymásra épülnek: A női öntudatra ébredés jelentősége; Merre van az utam? – Választható változások; Egységben önmagunkkal és a másik nemmel.

Hiszen az első, leglényegesebb tényező a változás útján az öntudatra ébredés. Miután pedig rájövünk, hogy ki is az az egyedi, egyszeri lény, akik vagyunk, elkezd izgatni, hogy mi végre vagyunk a világon, merre vezet az utunk, és csakis akkor van esély arra, hogy egységbe kerüljünk önmagunkkal, ezáltal a másik nemmel és a világgal, ha ezt felismerjük.

Úgy gondolom, én ebben is hiteles ember vagyok. Jól érzem magam a bőrömben, azt csinálom, amit élvezek, és szeretetben élek a társammal – idén negyed évszázada. Épp ezért eljutottam oda, hogy szégyentelenül vállalom, aki vagyok, amiken keresztülmentem és -megyek, mert úgy hiszem, a legnagyszerűbb és legfontosabb, ami velünk történik, hogy feltétel nélkül szeretjük magunkat – ugyanis minden az önmagunkhoz való viszonyunkból indul ki.

Ebben szeretnék segíteni nektek is ezzel a könyvvel.

Szeretettel:

Soma Mamagésa

Első előadás

A női öntudatra ébredés jelentősége

Kedves lányok, asszonyok – és férfiak! Az előadás címe – „A női öntudatra ébredés jelentősége” – csalóka: azt sejteti, hogy van férfiöntudat is, igaz? Hiszen ha azt mondom, hogy „női öntudat”, akkor logikus, hogy kell lennie „férfiöntudatnak” is. Ha azt a címet adtam volna az előadásomnak, hogy „A nők öntudatra ébredésének jelentősége”, akkor egyértelmű volna, hogy ez a nőkről fog szólni, így viszont mindenkihez, merthogy mindannyiunkban ott van a férfiminőség, ami a férfiéntudatot, férfiöntudatot adja, illetve a női minőség, aminek pedig a női éntudatot, öntudatot köszönhetjük. Ugye, milyen kis csalafinta ez a cím?

Ahogyan a nagyáruházak ruházati osztályán is külön van női és férfiosztály, úgy az öntudat is lehet női vagy férfi-. Rögtön idekívánkozik a svéd gendersemleges álláspont, és ennek megfelelően az úgynevezett metroszexuális divat, amelyek mind arról szólnak, hogy lépjünk ki ebből a lejárt férfi-női konvencióból, színdarabból – de erről majd később beszélek.

No tehát, a fentiek miatt két részből fog állni a mondandóm. Az egyik magáról az öntudatra ébredésről szól, aztán pedig elágazunk konkrétan a női öntudat felé. Ugyanakkor abszolút jogos, hogy eljöttek ide férfiak is, hiszen nekik is van női öntudatuk, minekutána mindegyiküknek van anyukája, apukája, azaz egy férfi- és egy női oldala.

Először is, mi az az öntudatra ébredés”?

Ízlelgessük, mit jelent, hogy „öntudatra ébredek”! Ha saját önmagam tudatára, önmagam tudására ébredek, akkor elkezdek azon gondolkodni: „Oké, de ki az az önmagam, ki is vagyok én?” A nagy gondolkodók is mind ezen töprengenek egyébként. És itt egyből az életszemléletem, jelen hitrendszerem kellős közepére rántalak be benneteket. Hadd utaljak Shakespeare-re, aki nagyjából ötszáz évvel ezelőtt már azt mondta: „színház az egész világ, / és színész benne minden férfi és nő…” (Szabó Lőrinc fordítása). Ő egy abszolút spirituális gondolkodó volt, óriási elme és filozófus, amellett, hogy zseniális drámaíró, s ezzel valójában arra utalt, hogy mindannyian szerepeket játszunk, szerepekben vagyunk. Ha ennél a képnél maradok, akkor tudjuk azt, hogy mi vagyunk a színészek az élet millió helyzetében, azonban mi vagyunk a drámaíró és rendező is, aki a színészeket mozgatja, sőt, még a nézők is, illetve az is, aki ezt az egészet kívülről látja. Tehát minden én vagyok, és választhatom azt, hogy az életem hajóján én legyek a kapitány, felismerve önmagam tudását, irányítási képességét. Tudok, azaz tudásom van önmagamról, a képességeimről, a szándékaimról, a vágyaimról, és szembe merek nézni azzal, hogy mennyi szeretet és félelem van bennem, mert ezek fognak meghatározni, ezek a legfontosabb tudások önmagamról.

Egyek vagyunk

Megkérdeztem a férjemet, hogy neki mi adja a férfiúi öntudatát. „A nő” – válaszolta.

Erről beugrott a híres Karinthy-idézet: „ha egyedül vagyok egy szobában, akkor ember vagyok. ha bejön egy nő, akkor férfi leszek, és annyira vagyok férfi, amennyire nő az, aki bejött a szobába.” A férfiúi öntudatot mindaz az információ is adja, amit egy férfi felszínre hozott magában a férfiléttel kapcsolatban, és ugyanez vonatkozik a nőre is. De valójában én nemcsak én vagyok, hiszen akaratlanul is össze vagyok kapcsolva másokkal, akik hatnak rám. Ezáltal felmerül a kérdés: hol kezdődöm és végződöm én, hol vannak az énhatáraim, hol és hogyan tudom magam leválasztani másokról (a „közösről”), egyáltalán lehetséges ez?

Teljes mértékben az a létezésem alapmozgatója, hogy hiszem, tapasztalom, egység van a világban, hogy mi mind egyek vagyunk, minden mindennel összefügg, az összefüggések birodalma maga az egység – mert mi mind ugyanazon anyagnak, energiának, létezőnek vagyunk az apró részecskéi.

Homokgombóc-metafora – Azonos anyagból vagyunk, mégis különbözünk

Ugye, mindenki gyártott kicsi korában a homokozóban homokgombócot? Minden egyes ember egy-egy homokszemcse a nagy egészben. Azért szeretem a gombócmetaforát, mert a Föld gömbölyű (geoid), a petesejt, amelybe a spermium beágyazódik, gömbölyű, az egész világ tele van kerek mandalákkal, a sejtjeink, amelyek az alapvető összetevőink, mind-mind kis mandalák, és ebben a nagy kerek egészben mi pici részekként benne vagyunk. Ez mit is jelent? Azt, hogy ugyanabból az anyagból, energiából vagyunk valamennyien, ám mindenkinek megvan a maga egyedi pozíciója ebben a homokgombócban – vagyis ebben a szép, nagy, kerek világban.

Egyik homokszemcse helyén sem lehet egy másik homokszemcse. Így rakódunk mi is össze: generációk épülnek egymásra. Amikor ráébredünk önmagunkra, az öntudatunkra, akkor arra is rájövünk, hogy a létezés azon pozíciójában, ahol vagyunk, csakis mi lehetünk, hiszen valójában teljesen egyediek vagyunk!

Ahogyan nincs két egyforma ujjlenyomat, nincs két egyforma lelki mintázat se, úgy belőlünk is csak ez az egy van. Sőt, most már ott tart a tudomány, hogy nincs két egy forma kristályszerkezetű könnycsepp se. Még a könnycseppjeink is különböznek, annyira egyediek vagyunk. Ez furán hangzik? Csak mert látom a kétkedő arcokat, tekinteteket. Ha beütitek a keresőbe, hogy „Dr. Masaru Emoto + vízkísérletek”, akkor kaptok róla egy csomó információt.

De visszatérve a metaforánkhoz: hiába vagyunk mindannyian ugyanabból az anyagból, ugyanabból a masszából, ugyanabból az isteni egészből, mégis egyediek és különbözőek vagyunk. Milyen gyönyörűen mondja a magyar nyelv, hogy: „Á, mindegy, mert mind egy!” Egyébként szerintem az a szó, hogy „Isten”, nemcsak azt jelenti, hogy „ős ten-mag-ad”, hanem hogy „is-te-én” vagyok, tehát „te is én” vagy. És amikor valaki elérkezik Istenhez, akkor ezt az egységet éli meg – olyankor már valójában senki nem fogja idegesíteni, mert zavar nélkül áramlik benne a szeretet, az élet, és egységben lesz mindennel, mindenkivel, de elsősorban önmagával. Beérkezik a saját központjába, „ön-mag-ába”. Ezt hívta úgy Jung, a nagyszerű pszichológus, hogy Selbst (ős-én, mélymag, össz-személyiség, mély-én). Amikor elérjük ezt az állapotot, nem is igazán akarunk cselekedni. Akkor csak úgy vagyunk, szemlélődünk, felolvadunk. Amikor cselekszünk, akkor aktiválnunk kell a bennünk élő karaktert, a színészt, aki az élet adott helyzeteiben teszi, ami a szerepéhez illik: anya, apa, szerető, harcos, dolgozó nő és férfi lesz, azon belül gyógyító, tanító, pap, zenész vagy cukrász, rabszolga vagy vezér és a többi, amit a drámaíró, rendező énünk oszt rá, hogy aztán az egészet a közönség elé vigye, amelynek a reflexióiból ismét magunkkal találkozhatunk.

A valóság szubjektivitása
– A „kettős rés” kísérlet

Amikor öntudatra ébredünk, ráébredünk arra is, hogy ez az egész, amiben vagyunk, egy szubjektív valóság. Nincs objektív valóság. Ma már a kvantumfizika – amit úgy is hívnak, hogy „új fizika” – is ezt igazolja.

Hányan hallottatok esetleg a híres „kettős rés” kísérletről? Az Öngyógyító könyvben részletesen leírtam, de ha beütitek a keresőbe, egy közérthető kisfilmet is találtok róla. Erről gyakran beszélek, úgyhogy most elég lesz annyi, hogy amit megfigyelünk, abba belekerül a mi energiánk is (tehát a megfigyelő energiája), ily módon az, hogy a megfigyelt dolog hogyan viselkedik, tőlünk is függ.

Lássunk erre egy egyszerű példát! Két földparcellát beültettek ugyanazzal a minőségű kukoricával: ugyanolyan minőségű földbe, ugyanolyan típusú vetőmaggal, és a növények ugyanazt az ellátást kapták. Szóval, minden-minden ugyanaz volt, azzal a különbséggel, hogy az egyik parcellára kerestek egy földművelő embert, aki szerette a földet, és akit érdekelt az, hogy a kukorica nő-e, meg hogy milyen lesz az az évi termés. Annyit kértek ettől az embertől, hogy mindig nézze, elég jól fejlődik-e ezen az egy területen – a másikon ne! – a kukorica. Ő pedig nap mint nap csak ment, szépen odasétált, és figyelte, hogyan nőnek a hajtások, mennyire növekszenek a csövek, mert, ugye, az volt az elvárás, hogy növekedjenek, hiszen azért vetették el őket. Így hát ő belerakta a saját elvárását a megfigyelésbe. És jött a betakarítás ideje, amelyen konstatálták, hogy sokkal, de sokkal jobban megnőtt az a kukorica, amit mindennap nézett és ellenőrzött a földművelő.

Ugyanezt megtapasztalhatjuk a virágainkkal kapcsolatban is: hiába kapja ugyanazt a locsolást, jobban fog nőni az a növény, amelyiket becézgetjük, gyönyörködve nézegetjük, amelyiknek a kis kókadt leveleit a nap felé forgatjuk, tehát amelyikkel szeretettel bánunk. Tyű, belegondoltatok abba, hogy ezt mennyi mindenre vonatkoztathatjuk? Saját magunkra éppúgy, mint a gyerekeinkre, a barátainkra, a szeretteinkre, a kollégáinkra, de akár a vacsoránkra, a kertünkre, a képességeink kibontására, az érzéseinkre, bármire. És az a valaki, aki figyelem önmagam, azt, hogy miképpen tud ok figyelni – no, az vagyok én. Akkor ébredek rá önmagamra, amikor ezt a figyelő énemet meglátom, megérzem, aktiválom, és ebben az állapotban döntök a saját figyelmem minőségéről, irányáról. És erre szoktam példaként felhozni azt a kvantumfizikai törvényszerűséget, amely kimondja, hogy egy szerre történik a teremtés és a figyelem. Tehát a saját világunkban minden a mi figyelmünktől függ, amit figyelünk, és ahogy figyeljük. És az, ahogyan figyeljük a dolgokat, a mi öntudatra ébredésünk szintjétől függ: hogy mennyire merjük, mennyire vagyunk képesek a saját életünket élni. De erre majd egy kicsit később visszatérünk, mert már így is elég sok információt zúdítottam rátok.

Vegyétek úgy, hogy én egy nagy svédasztalt teszek elétek, amelyről mindenki azt veheti le magának, ami neki szimpatikus. Nem várom el, hogy bármivel is egyetértsetek, sőt, mindenkit a kételkedésre buzdítok. Ha a mai előadásból megmarad egy-két új gondolat bennetek, az pont elég, mert az már elkezdi megbolygatni az egész rendszert, és nyitást, tágulást von maga után.

Tükörvilág
– Emberi szerepeink

Na tehát, ott tartottunk, hogy öntudatra ébredek, és rájövök, hogy én vagyok a színész, aki az életem különféle helyzeteiben – mint feleség, anya, barátnő, dolgozó nő, főpapnő stb. – létezik, és én vagyok az, aki a szabad akaratommal írom a saját forgatókönyvemet, aki merek a saját szerencsém kovácsa lenni, a hajóm kapitánya. De én vagyok a néző is, ami azt jelenti, hogy mindent, ami az életemben történik, tudattalanul én rakok magam elé, és mindenki az én tükröm.

Mondok egy érthető példát. Megyek az úton, hallom, hogy egy fiatal pár, férfi és nő veszekednek egymással, és megüt egy mondat, amit egymás fejéhez vágnak. Majd folytatom az utamat, és az a mondatot boncolgatom a fejemben. Valójában ezt az egész helyzetet, ezt a fiatal párt én raktam magam elé, és pontosan azt hallottam meg a vi tájukból, amire szükségem volt. Ezáltal ők engem tükröznek be, s ők – mint nézők – én leszek. Mindig azt csipegetjük ki magunknak a körülöttünk lévő világból, ami bennünket érint.

Szerintem sok nőtársam igazolhatja, amit mondok, hogy amikor várandósok lettünk, akkor vettük észre, hogy egy csomó nő velünk egyszerre terhes. Így volt? Én addig nem is láttam terhes nőket, amíg én nem lettem az, csak akkor tűnt fel nekem, hogy mennyi kismama van. Addig nem figyeltem, ezért nem vettem észre. Tehát azt veszed észre a világból, ami aktuálisan foglalkoztat. Akinek súlyfeleslege van, az észre fogja venni, hogy a másiknak tokája van, meg hónaljhája, meg zsírtól összeérő x lába; akinek viszont nincs súlyfeleslege, az nem fog ezzel foglalkozni. Észrevettétek, milyen jól tudom árnyalni ezt a témát? Kenem-vágom… Csak nem a személyes érintettségem miatt? Aki elkezd kopaszodni, az hirtelen ráébred, hogy: „Jé, mennyi kopasz csávó van!” Akit ez nem érint, az nem fog rá figyelni. És ezt a gyerekek is pontosan tudják, amikor azt mondják: „Aki mondja másra, az mondja magára!” Tehát mindig az bánt a világban, az bosszant, ami a saját megoldatlan, problémás énrészünkre mutat rá. Tükörvilágban élünk, amely saját magunkból tart nekünk tükröt.

Erre persze fel lehet tenni a kérdést, hogy: „És az éhező gyerekek? Az emberek kínzása? A Föld kizsigerelése, a globális pazarlás? A gyilkos háborúk? Az is mind én vagyok? Járjak a világban szenvtelenül?” Nem, semmiképpen nem erre gondoltam. Nyilvánvaló, hogy érző lények vagyunk, és nagyon sok olyan szörnyűség történik a világban, ami elborzaszt minket, azonban ha valamelyikben benne ragadunk, ott bizony erről a tükörjelenségről van szó. Például az a túlzott iszony, amit évtizedeken át éreztem a kiszolgáltatott emberek kínzásával kapcsolatban, nyilvánvalóan arról szólt, hogy egyrészt gyerekkoromban többször kínoztam az öcséimet, és ezt tudat alatt sokáig nem tudtam magamnak megbocsátani, másrészt biztosan tudom (mert tizenéven át volt visszatérő álmom), hogy engem több előző életemben is megkínoztak, előfordult, hogy halálra. Ugyanakkor ezen az alapon megállás nélkül lehetne valamin szörnyülködni, amivel semmit nem javítanánk a dolgok állásán, csak rontanánk, hiszen saját magunkat húznánk le vele, ami viszont a környezetünkre is kihatna.

Az öntudatra ébredt ember pontosan tudja, hogy az emberek, jelenségek a benne lévő univerzumot tükrözik, épp ezért, ha valaki elkezdi irritálni, automatikusan önvizsgálatot tart. Tisztában van azzal, hogy azt a valakit azért „rakta maga elé”, vagyis azért vette észre, mert általa megmutatkozik a saját árnyékénje, amellyel ahhoz, hogy közelebb jusson magához, most optimális foglalkoznia.

Kilépni a szerepből

Öntudatra ébredésről csak akkor beszélhetünk, ha nem ragadunk benne a szerepünkben. Amikor azonosulok a szereppel (vagy adott esetben karakterrel), amelyben dühös házastárs vagyok, aki teljesen kész van attól, hogy milyen zsarnok, hálátlan, hűtlen, büdös alak mellett él (ez tényleg csak fiktív történet, mert nekem egy szent ember a férjem), szóval, amikor én azonosulok a figurával, a párkapcsolatban élő színésszel, akkor valójában egy pillanatra elveszítem a mélyebb önvalómmal való kapcsolatot. Ami persze nem baj, mert ezek a kirándulások felettébb tanulságosak, rengeteg hasznos tapasztalatot hoznak, ráadásul aktiválhatnak egy csomó nagyszerű, pezsdítő hormont is.

Kicsit a társasjátékhoz tudnám az egészet hasonlítani: amikor „Gazdálkodj okosan!”-ozunk, az a jó, ha komolyan vesszük a játékot, és valóban bosszankodunk, hogy mi még mindig nem nyertünk hűtőt, miközben a másik már berendezte a teljes konyháját… Ám ha ebben benne ragadunk, és még a játék után is mérgelődünk miatta, akkor elveszítettük a lélekkapcsolatot, az önmagunkkal való kapcsolatot, az öntudatot, éntudatot. Csakis akkor lehetek öntudatra ébredt személy, amikor kilépek ebből a szerepből, és azt mondom: „Oké, miért is írom magamnak ezt a szerepet?” Például, miért választok rendszeresen magamnak olyan párkapcsolati mintát, amelyben egy birtokló, féltékenykedő, nőuraló férfi az, akivel együtt élek, és állandóan vihar dúl köztünk? (Rengeteg nőt hallgattam meg az elmúlt években, onnan ez az eléggé tipikus példa.) És közben látom – nézőként –, hogy a körülöttem lévő emberek, anyós, barát, kolléga stb. hogyan reflektálnak az életünkre, és tudatosítom, hogy őket is én rendeztem be magamnak, ők is engem mutatnak meg azzal, ahogyan reagálok rájuk, és a hozzájuk való viszonyom is azon áll vagy bukik, hogy én belül hogyan élem meg önmagam. No, ez az öntudatra ébredés. Nyilván nem mindig kényelmes, mert ezen a szinten már nincs hárítás, kizárólag szembenézés van. Lejárt az illúziógyártás ideje.

„Nem vagyok elég jó”
– Nincs „miatta”!

Az öntudatra ébredt ember rájön, hogy a legnagyobb illúziók egyike – ha nem a legnagyobb – a másiknak való megfelelni vágyás. Ráadásul attól ördögi az egész kör – és ez is az öntudatra ébredés fontos része –, hogy minél jobban meg akarsz felelni valakinek, annál inkább szeretetkoldussá válsz, és bekapcsolódsz egy olyan energiavámpír játszmába, amelyben az, akinek meg akarsz felelni, kvázi vérszemet kap, és elkezdi csapolni az energiáidat. Elkezd „szuttyogtatni” (szép magyar szóval élve), elvárásokat támasztani veled szemben, azt sejtetve, hogy ha ilyen és ilyen leszel, illetve ezt és ezt megteszed, akkor elég jó leszel neki. Addig használ, ameddig bír, vagyis ameddig hagyod.

Viszont amint megérzi a másik fél, hogy eljött egy fordulópont, és már nem akarsz neki megfelelni, hanem kiállsz magad mellett, akkor azonnal megszűnik ez a játszma. Ez a törvények törvénye.

Tehát az öntudatra ébredt ember felismeri, hogy nem háríthat, és nem mutogathat kifelé: megérti, hogy nem létezik semmi sem a másik miatt.

Ebben a témában kihagyhatatlan a Byron Katie-féle „Négy kérdés” önvizsgálati módszer, amelyről ugyancsak részletesen olvashattok az Öngyógyító könyvben. Byron Katie azt mondja, a világon minden problémánk abból adódik, hogy azt hisszük, a dolgoknak, az embereknek másmilyeneknek kellene lenniük, mint amilyenek. Kitalálunk egy illúziót, hogy ennek az embernek ilyennek és ilyennek kellene lennie, vagy hogy ennek a történésnek, esetleg az életem ezen részének nem így kellene bekövetkeznie. És sokan milyen hosszú ideig fenn tudják ezt tartani, pedig mennyi energiát felemészt! Az ilyen emberek nem akarnak tudomást venni arról, hogy amire szükségünk van, azt mi raktuk magunk elé mint dramaturg, játsszuk el mint színész, és látjuk kívülről mint nézők. Mi.

Tapasztalóbolygón élünk

Ugyanis ez egy tanulóbolygó, egy tapasztalóbolygó. Azért jövünk ide, hogy fejlődjünk, hogy alámerüljünk ebbe az elképesztően izgalmas duális-poláris emberi létbe, ahol napsütés és árnyék is van, ahol cipeljük magunkkal a múltunkat is, és aztán amikor öntudatra ébredünk, akkor elkezdünk azon is agyalni, hogy: „Hohó! De hol vagyok én? És hol van bennem az anyám, az apám, a múltam, az őseim? Hol van a saját életem?” Ezután elkezdjük kihámozni magunkat a sok-sok hagymahéjból. Felismerünk mintákat (a legelső, hogy megnézzük a szüleinket, anyát, apát, hogy milyen mintát mutatott nekünk, hiszen azt az anyatejjel szívtuk be): „Mit hoztam az ősöktől, mit hoztam az adott kulturális, szociális közegből, amelyben felnőttem, amelyben élek?” Tele vagyunk hitrendszerekkel, és a világot aszerint fogjuk látni, és aszerint fogunk működni, amilyen a hitrendszerünk. Az határozza meg a gondolkodásunkat, a gondolkodásunk az érzelmeinket, mindazt, ahogyan megéljük a saját életünket.

Erre persze lehet azt mondani, hogy: „Mi van azzal, aki a háborúba születik?” Nos, az egy elég intenzív külső helyzet. „Akkor az a háború a bennem lévő háborút mutatja meg?” Semmiképpen nem gondolom, hogy ez ilyen egyszerű. Rólam eléggé köztudott, nemegyszer beszéltem, írtam erről, hogy egészen kicsit korom óta hiszek a lélekvándorlásban, sőt, egyenesen azt mondom: tudásom van róla. Többször elmeséltem már azt az élményemet, miszerint egy kétnapos kurzuson megéltem, hogyan választott a lelkem szülőket, pontosabban én elsősorban országot, népet választottam a leszületésemhez. Tehát aki egy háborús övezetbe születik le, az valamiért ezt akarja megtapasztalni: egy magasabb szinten valamiért ezt rakta maga elé. És hogy ezt ő miként éli meg, hogyan jelenik meg ebben az egész szituációban, az az ő lelki hologramjától, mintázatától függ. Az lesz majd az ő szubjektív valósága.

Tehát azt mondtam előbb, hogy az egész öntudatra ébredésben a legkeményebb az, amikor rájövünk, hogy senkire nem mutogathatunk. Vagyis nem hihetjük továbbra is azt, hogy azért ilyen nehéz az életünk, mert, mondjuk, nyomorult volt a gyerekkorunk, mert az anyánk egy keserű és rideg mártír volt, az apánk meg egy szigorú, maximalista zsarnok, és így neveltek fel… Az egy dolog, hogy mit hoztunk magunkkal, a történet igazából ott kezdődik, hogy mit kezdünk mindezzel.

Egyébként azt figyeltem meg, hogy olyan nagyot nem tudunk ugrani, mert ha bevonzunk egy mártír anyát, aki kevés örömöt engedett meg magának – az előző rendszerben, a patriarchális korszakban ez elég gyakori volt –, akkor mi magunk is hajlamosak lehetünk arra, hogy kevesebb örömöt engedjünk meg magunknak. (Rengeteg ilyen nővel dolgoztam.) Viszont szép fokozatosan ezeket a kérgeket, mintákat, hagymahéjakat is le lehet magunkról hántani, hogy bentebb kerüljünk ahhoz a lényhez, ahhoz az isten i önvalóhoz, aki örömre született! Mert szerintem ez a kulcs. Örömteli életre születtünk, és az út arra van, ahol az életöröm – ami maga Isten dicsérete – virágzik. Szóval, ahogy ébredezünk, elkezdjük magunkat kihámozni a sok fájdalom- és szenvedésmintából, és rájövünk, hogy nem mutogathatunk már senkire, hanem annak van értelme, hogy mi meglássuk, mit tudunk mindebből kihozni. Hogy mire jó nekünk ez az egész? Miért raktuk magunk elé?

Én nagyon sokáig utáltam, bántottam magam, így rengeteg önbüntető helyzetet tettem magam elé. (Most nem elemzem, mindezt honnan hoztam.)

Erről eszembe jut az egyik dalszövegem, az Ó, ti férfiak!, amely az első CD-men, a Teljes ebéden szerepelt:

Ó, ti férfiak! A szeretet koldusaként kúsztam rá testetekre.

Nem garasokat, de gazdagságot remélve, adva, hintve,
nagy karmagyárosként kitekintve néha magamból
– fürdőszobák tükrében látva szétkent festékem mögött
üveggyöngytekintetem magányát.

Ó, ti férfiak! Színház volt ez nekem, s én színésznő benne,
magamból a legtöbbet kínálva a nászba,

hogy eljöttök majd a következő előadásra.

Jegy nem is kellett. Amilyen könnyen beléptetek,
úgy is tűntetek el, még mielőtt meghajolhattam volna.

Ó, ti férfiak! Azért szép is volt, jó is, és heves,
benne volt minden, ami végletes, és önismeretet adó.

A testem egy nagy hajó, a rakomány már bennem,
tudásom van, kincsem, a test szerelme fölötti hatalom,
kívül és belül engedem, ha akarom. Én vagyok én.

Ennek az egész útnak köszönhető az, hogy ma képes vagyok önbizalom-hiányos nők elé kiállni (férfiak elé is, de valahogy a nőket vonzom), hogy erőt, hitet, előrevivő mintát adjak nekik. A saját miómámat is elmulasztottam, méhtisztító szertartásokat tartok, hiszem, hogy van mit átadnom.

Meggyőződésem, hogy minden értünk való. Én ezt érzem, élem, vallom – és ezt is tapasztalom. Nem is tudom, hogyan lehet másképpen élni, úgy, hogy kivész az emberek szeméből a fény, és sokan az életet valami szükségszerű letöltendőnek tekintik. De itt vagyunk, és ébredezünk, és sohase késő! („Soma se késő…”)

Tartalom

Előszó

Első előadás

A női öntudatra ébredés jelentősége

Először is, mi az az öntudatra ébredés”?

Egyek vagyunk

Homokgombóc-metafora – Azonos anyagból vagyunk, mégis különbözünk

A valóság szubjektivitása – A „kettős rés” kísérlet

Tükörvilág – Emberi szerepeink

Kilépni a szerepből

„Nem vagyok elég jó” – Nincs „miatta”!

Tapasztalóbolygón élünk

A 8-as igazsága” – A küzdelmek megedzenek

Minták és játszmák

Az önmegvalósítás mint hajtóerő

Bűntudat és szexualitás

„100 majom” teória – A kritikus tömeg és a morfogenetikus mező fogalma

Egy új kor első fecskéi

A jin–jang energetikája – Eljangosodott világ

Intuíció – A lélek hangja

A női öntudat – Kiéhezett nők, szemben a patriarchális szemlélettel

Még, még, még!

Integrált nőkép

Női kollektív fájdalom

Megszabadulás a lenyomatoktól – A tisztulás szükségessége

Még nőbbnek lenni

Kívülről látni önmagunkat – Hasonlítgatás

A háborítatlan szülés jelentősége

Hogyan tanítsuk a gyerekeket?

Az identitászavarok útvesztője

Császármetszés

Második előadás

Merre van az utam? Választható változások

Lelkesít-e a tervem?

A központi nap és a lélek – Párhuzamos létállapotok

Tervből valóság

Minden attól függ, honnan nézzük

Lélektől lélekig – Egyéni különbségek

Az önsajnálat mélyén szeretetlenség rejlik

Energiavámpírok, kompenzálók

A lelki hologramunkat is tisztíthatjuk

Mi alapján sejthetem, hogy melyik az én utam? – A legfőbb útjelző: az öröm

Ami az irányt mutatja: a feszülés

Énhatár-feszegetés

Kiszabadulni a langymeleg csapdájából

„bumerángtechnika”

Téta-tudatállapot

A legfőbb iránymutató: a félelem – Amikor megáll az áramlás

Volt blokk, nincs blokk

Az erő forrásai – Ahhoz, hogy befogadjuk az erőt, előbb le kell lazulni

Begyűjteni az energiát

Kapcsolat a saját lelkünkkel – Magadban higgy!

Elhívás, energia, tett

Harmadik előadás

Egységben önmagunkkal és a másik nemmel

A létezés kezdetei

Duálunióban az anyával

Kiűzetés a Paradicsomból

Nincs „hazatérés” – Az otthon bennünk van

HOGYAN LEHETÜNK EGYSÉGBEN? – Egész, és nem fél emberek

Ami kizökkent minket a középpontunkból, az maga a félelem

A másikban lévő önmagad

Új szereposztás – A nemekkel kapcsolatos sztereotípiák ideje lejárt

Egy kis péniszológia

Egyensúly – Egységben vagy kétségben

Egységben saját magunkkal – A szülők tisztelete

Egységben saját magunkkal – Önmagunk elfogadása

Egységben saját magunkkal – A tervek megvalósítása és a szirének éneke

Egységben a másik nemmel – Boldogság, tetszés, passzent

Ötnél több szeretetnyelv van

Az adok-kapok egyensúlya

Utószó

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0