Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Hermann Bang

ÚTON

fordította
ismeretlen

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-325-5 EPUB
ISBN 978-963-559-326-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
Ved Vejen

első kiadás: 1886

a borító Stanhope Alexander Forbes (1857 – 1947) Railroad
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET

Az állomásfőnök kabátot váltott a vonat érkezéséhez.

- Ördögbe is, hogy repül az idő! - mondta, nagyot nyújtózva. A számadási könyvek felett elszunnyadt kissé.

Szivarra gyújtott és kisietett a peronra. Midőn feszes, testhez simuló egyenruhájában, zsebre dugott kezekkel igy le és fel járt, még meglátta az ember rajta az egykori hadnagyot. Lábszárai is megtartották a lovas tiszteknél szokásos hajlott tartást.

Öt-hat parasztsuhanc állt egy csoportban az állomás épülete előtt. A portás a poggyászokat egy zöldre festett kis kézi taligán tolta kifelé.

A lelkészkisasszony, aki alakra nézve bármely gárdistával felvehette volna a versenyt, most feltaszította a peronra vezető rácsos ajtót és kilépett a peronra.

Az állomásfőnök összeütötte sarkait és úgy köszöntötte.

- Mit parancsol még nagyságos kisasszonyom? - kérdezte. - Ha az állomásfőnök kinn állt a peronon, mindig azt a hangot választotta, amelyet azelőtt a lovasságnál, a tiszti kaszinó bálokon megszokott.

- Csak sétálni akarok! - felelte a lelkész kisasszony. - Különös, kissé ingadozó, nyers mozdulatokkal bírt, mintha azt, akivel beszélt, meg akarná ütni.

- Egyébként ma Ábel kisasszony is hazajő.

- Már? - A városból?

- I… - igen.

- És itt még mindig semmi sem csillog? - és az állomásfőnök jobb kezét a levegőbe emelte, a lelkészkisasszony pedig nevetett.

- Ohó, itt van már az egész becses família.

Az állomásfőnök üdvözölte az Ábel családot. Az özvegyet és az „idősebbet”, Luizát, - és a kíséretükben lévő Jensen kisasszonyt. Az özvegy igen rezignált képet nyújtott.

- Igen - mondta - Idáért jöttem, a kicsiért.

Abelné váltakozva, hol Louizáért - hol a „kicsiért" jött. Louizáért tavasszal, Idáért ősszel.

Ilyenkor a leányok egy nagynénjüknél töltöttek hat hetet a fővárosban.

- Nővérem, az államtanácsosné! - Abelné csak így emlegette testvérét, ki egy negyedik emeleti kis lakásban lakott és azzal foglalkozott, hogy terrakotta tálakra egy lábon álldogáló gólyákat festett. Abelné mindig ezer jó kívánattal és jó tanáccsal küldte leányait hozzá.

Még pedig már ide s tova tíz esztendeje.

- Ah, milyen leveleket kaptunk az idén Idától, a kicsitől!

- Igen, a levelek! - erősítette Jensen kisasszony.

- De mégis csak jobb, ha a csibék itthon -vannak! - és Abelné gyöngéd tekintetet vetett Louizára, az idősebbre. Még a szemeit is megtörölgette meghatottságában.

A hat hónapot, amelyet otthon töltöttek, a „csibék" arra használták, hogy szünet nélkül civódtak egymással és régi ruháikat frissítették fel, az anyjukkal úgyszólván alig beszéltek.

- Hogy is élhetne az ember ebben a világtól eldugott fészekben, ha a kedves családi élet nem volna! - sóhajtotta tovább Abelné -... és Jensen kisasszony egyetértőleg bólogatott.'

Az út kanyarulata felől kutyaugatás hallatszott és egy kocsi robogott elő.

- Kjär-ék - mondta a lelkészkisasszony. - Ugyan mit keresnek itt? - És a peron felé sietett.

Csakugyan Kjär földbirtokos ugrott ki a kocsiból.

- Mit szólnak hozzá, ez a Madsen most mikor legtöbb a munka, a legrosszabb időben, tífuszt kap és ágynak esik, úgyhogy rögtön helyettesről kellett gondoskodnom. Ki tudja, micsoda naplopó fickót kapok... most érkezik.

És Kjär is kilépett a peronra.

- Ugyan elvégezte a gazdasági akadémiát és a bizonyítványai elsőrendűek... ha ez jelent valamit... Nem - jó reggelt - Bai!

És derekasan megrázta az állomásfőnök kezét.

- Hogy van a felesége?

- Ah, köszönöm... Tehát most érkezik az új intéző?

- Igen - ilyen kellemetlenség - a legrosszabb időben...

- Na, új ember a környéken, - jegyezte meg a lelkész kisasszony, a karjaival hadonászva, mintha már előre pofon akarná ütni.

- A kis Bentzer állomástisztet is hozzászámítva, volna tehát összesen hat és fél...

Az özvegy lázas izgatottságba esik. Megmondta otthon Louizának, hogy ne jöjjön az esetlen fűzős cipőkben.

Louizának, az idősebbnek szépsége ugyanis a lábában rejlett, keskeny, finom, arisztokratikus lábai voltak.

És megmondta neki...

Louiza kisasszony benn volt a váróteremben és fátyolét igazgatta a tükör előtt. Az Ábel kisasszonyoknak ugyanis kivágott ruhákban, nyakfodrokban, csat-gyöngyökben és fátyolokban rejlett az erősségük.

Bai a konyha felé sietett, hogy a feleségének elújságolja az új intéző érkezését.

A lelkészkisasszony leült egy pádra és megnézte a zsebóráját.

- Istenem, mennyit várat magára ez az ember - szólt.

- Igen, a vonat úgy látszik tetemes késéssel érkezik, - véleményezte Jensen kisasszony. Jensen kisasszony igen korrekt, választékos nyelvezettel beszélt, különösen a lelkészkisasszonnyal.

- A tanítványaimmal nem ezen a hangon szoktam beszélni - jegyezte meg olykor az özvegynek.

- De - itt van a szép asszony! - kiáltotta egyszerre a lelkészkisasszony és felugorva a pádról átszaladt a peronon Bainé felé, ki éppen kilépett a kőlépcsőre. Ha a lelkészkisasszony valakit igen nyájasan üdvözölt, az olyan formával bírt, mintha egészen össze akarná zúzni.

Bainé csendesen mosolygott és eltűrte, hogy megcsókolják.

- Istenem! - lihegte a lelkészkisasszony, - új kakast kapunk az udvarunkba, egészen váratlanul. Már itt is van.

A vonat megállt és a kupék ajtóit felrántották.

Abelné oly éles hangon sikoltotta az Istenhozottját, hogy a szomszédos kupék utasai mind kíváncsian siettek az ablakokhoz.

Ida, a kicsi, bosszúsan csípett az anyja karjába. Még ott állt a szakasz lépcsőjén.

- Egy úr is jött a vonaton - amott - ki az? - a kérdés közbe haladt és Ida, a kicsi, leugrott a peronra. Az említett úr már lenn állt, egy szőke szakállú, igen komoly külsejű fiatal úr, ki kalapdobozát és úti táskáját emelte ki egy dohányzó szakaszból.

- És a néni - Mimi néni? - sikoltotta Abelné.

- Fogd be a szádat! - sziszegte dühösen Ida, a kicsi - hol van Louiza?

Louiza ott ugrándozott a kőlépcsőn Bainé és a lelkészkisasszony előtt, oly gyermeteg naivitással, mint egy kis iskolásleányka.

A lépcső előtt az új intéző éppen bemutatkozott Kjär urnák.

- Igen, kellemetlen história, a legrosszabb időben esett ágynak, no, majd meglássuk mennyire jutunk - és Kjär barátságosan meg veregette a fiatalember vállát.

- Isten segíts! - súgta a lelkészkisasszony - egész közönséges kis háziállat.

A poggyászkocsi tartalmát feldobálták a vonatra, s a tejgazdaság tejes vödreit viszont leadogatták. A vonat lassan megindult, mikor egyik ablakból kihajolt egy paraszt és ordítani kezdte, hogy neki nincs jegye.

A vonatvezető, karcsú nyurga fiú, két ujját sapkájához emelve, köszöntötte az állomásfőnököt és felugrott a vonat lépcsőjére. A paraszt egyre tovább ordított és a kalauzzal veszekedett.

És a peronról egy ideig minden arc a tovarobogó vonat után tekintett.

- Na, menjünk - szólt a lelkészkisasszony és Bainéval bement az állomásépületbe.

- Az új intézőm, Huns úr - szólt Kjär úr az elhaladó Baihoz és mindhárman megálltak.

Louiza az idősebb és Ida a kicsi, végre egymásra találtak, s az ajtóban egymásnak esve, vadul csókolózni kezdtek.

- Ah - sóhajtotta az özvegy - hat hét óta nem látták egymást.

- Önnek szerencséje van Huns úr, - mondta Bai, legelőkelőbb klubhangján - éppen itt találja a környék hölgyeit... Hölgyeim, megengedik, hogy megösmertessem önöket egymással?

Az Ábel kisasszonyok, mintegy parancsszóra abba hagyták a csókolózást.

- Ábel kisasszonyok - mondta Bai.

- Huns úr!

- Igen, a kicsimért jöttem ki, Koppenhágából érkezett - jegyezte meg minden apropó nélkül az özvegy.

Huns meghajolt.

- Linde kisasszony, ez volt a lelkészkisasszony, Huns ur.

A kisasszony bólintott.

- És a feleségem - szólt Bai.

Huns néhány szót szólt, aztán valamennyien besiettek a poggyász után nézni.

Kjär földbirtokos tovarobogott intézőjével. A többi gyalog indult útnak.

Csak mikor kiértek az útra, jutott eszükbe, hogy Jensen kisasszonyról megfeledkeztek, ott álmodozott a peronon, egy jelzőoszlophoz támaszkodva.

- Jensen kisasszony! - kiáltott vissza az útról a lelkészkisasszony.

Jensen kisasszony felriadt. Ő ugyanis mindig mélabúsra vált, ha egy vonatot látott; a lelke nem tudta elviselni, hogy valami tovaköltözzék!

- Igazán, az új intéző nagyon rokonszenves ember - jegyezte meg Abelné, amint tovább haladtak az utón.

- Egy egész közönséges intéző - vélte a lelkészkisasszony, ki Bainéval karöltve haladt. - Csak a kezei szépek.

A két „csibe" mögöttük jött és veszekedtek.

- Halló! Jensen kisasszony, miért siet így? - kiáltotta a lelkészkisasszony. Jensen kisasszony, mint egy kecske előre ugrándozott az út kanyarulatai között. És a sáros, nedves őszi talajon magasra felfogta szoknyáját, hogy elővillantak sovány, szűzies lábszárai.

Kis darabon az erdőn át haladtak, azután Bainé búcsúzott a társaságtól.

- Ó, milyen édes ez a szép kicsi asszony, ebben a nagy sálban! - kiáltotta a lelkészkisasszony és néhányszor a nyakába borult Bainénak.

- Adieu...

- Adieu...

- Hogy a lélegzete ki nem fogy a sok fecsegésben - morogta Ida, a kicsi.

A lelkészkisasszony most füttyentett.

- Nézzék csak - a káplán úr! - kiáltotta Abelné. - Jó estét, tiszteletes úr... jó estét!

A káplán megemelte a kalapját. Üdvözölni akarta a hazatérőket, úgy mondta.

- Nos, kisasszony, hogy van?

- Köszönöm, - feleié Ábel kisasszony.

- Vetélytársat kapott, káplán úr - szólt Abelné.

- Úgy? Hogyan?

- Kjär úr éppen most vitte haza az új intézőjét - igen rokonszenves, fiatalember, ugyebár Linde kisasszony?

- Ó, igen.

- Príma, Linde kisasszony? - kérdezte a káplán,

- Pf! - ez volt a lelkészkisasszony egész válasza.

A lelkészkisasszony és a káplán ösmerőseik előtt mindig ebben a zsargonban beszéltek és alapjában sosem váltottak egy okos szót. De a megpukkadásig nevettek a saját ostobaságaik felett.

És a lelkészkisasszony sosem ment a templomba, ha a káplán prédikált, mióta egy vasárnap éppen a Miatyánk alatt majdnem megnevettette.

- Jensen kisasszony úgy szalad, mintha tűz égne a sarka alatt, - jegyezte meg a káplán.

Jensen kisasszony csakugyan még egyre előre szaladt.

Elértek a lelkészlakhoz, a falu első házához, s a kertajtónál a lelkészkisasszony és a káplán búcsúztak.

- Adieu, Jensen kisasszony! - kiáltotta a lelkészkisasszony az előre siető után, ki selypítve kiáltotta vissza üdvözletét.

- Milyen ember az új intéző? - kérdezte a káplán, midőn a kerten áthaladtak. Itt egészen más hangon beszélt.

- Istenem, egész csinos, gazdaember.

S hallgatva mentek tovább.

Az Ábel család most utolérte Jensen kisasszonyt, aki egy tisztáson bevárta őket.

- Hm! - jegyezte meg Ida, - azt hiszi, lépre megyek és elhiszem, azért jött elibénk, hogy engem üdvözöljön.

Kis ideig hallgatva haladtak tovább, majd Jensen kisasszony szólalt meg:

- Olyan sokféle ember van...

- Igen, - feleié Abelné...

- Én nem sok súlyt fektetek a Linde családdal való együttlétre, - folytatta Jensen kisasszony - sőt, legszívesebben elkerülöm őket...

Jensen kisasszony egy hét óta ,,kerülte őket", mióta a lelkész úr ezeket a szavakat használta...

- Ah, kedves Abelné - sóhajtotta tovább - mit tehet egy ilyen szegény, egyedülálló nőszemély. Mondtam is a lelkész urnák: Lelkész úr, ön érdeklődik az ingyen iskola iránt s a szülők ezért a gyermekeket az ingyen iskolába küldik. És mit gondol, Abelné mit felelt?... Már nem is beszélek többé Linde tiszteletessel a korábban élvezett támogatásról... Képzelje a községi tanácsban ellenem szavazott s erre a tanács „intézetemtől" megvonta az eddigi támogatás felét. De én tovább is teljesíteni fogom a kötelességem, még ha az egész támogatást is megvonják tőlem. És többé sosem beszélek Linde tiszteletessel e kérdésről.

A négy hölgy befordult a kis útra, amely a hosszúkás fehér épülethez vezetett, melynek felső részét Abelné az özvegy lakta, jobb felét pedig Jensen kisasszony intézete foglalta el.

- Csakhogy megint mind a kettőt itthon látom! - sóhajtotta az özvegy, midőn az udvarban elbúcsúztak.

- No, lelkeim - mondta Ida, a kicsi, alighogy beléptek a lakásba - hogy néztetek ki ott az állomáson, az embernek igazán szégyenkeznie kellett.

- Nem tudnám, hogy nézhettünk volna ki másként - vágta vissza Louise, az idősebb, miközben a tükör előtt leoldotta fátyolét, mikor a ruhákat mind elvitted.

Az özvegy felvette meleg házi papucsait, Jensen kisasszony is nagy nehezen kihalászta zsebéből a kulcsát és kinyitotta szobáját. Benn a szobában mopszlija dühösen morogva ugatott feléje, de nem mozdult a kosarából.

Jensen kisasszony letette kalapját és köpenyét és leült egy sarokba - sírni.

Ha magára maradt, mindig sirt, mióta Linde lelkész azokat a szavakat használta.

- Ön érdeklődik az ingyen iskola iránt, lelkész úr, azért küldik a szülők a gyerekeket oda.

- Majd én megmondom, Jensen kisasszony miért küldik oda a szülők gyermekeiket - feleié a lelkész - mert a tanitónő Sörensen kisasszony, érti a dolgát.

Ezt mondta a lelkész.

Jensen kisasszony e „szavakat" csak a fogadósné előtt ismételte.

- Mit tehet hát egy ilyen szegény egyedülálló nőszemély Madsenné lelkem - tette hozzá. - A nő egyedüli fegyvere a kényeiben rejlik...

Jensen kisasszony tehát a sarokban ült és sirt. Közben besötétedett. Ekkor végre felállt és kiment a konyhába.

Felgyújtott egy kis petróleumfőzőt és feltette a tea-vizet. Aztán a konyhaasztal egyik sarkát leterítette és az egyetlen tányér mellé odatette a kenyeret s a vajat.

De ezalatt is egyre a lelkész „szavai" felett tűnődött.

A mopszli követte s az üres tányér előtt egy párnára feküdt.

Jensen kisasszony ekkor a tányért teletöltötte vízben áztatott zsemlyével s a mopszli elébe tette, az pedig anélkül, hogy megmozdult volna, elfogyasztotta.

Jensen kisasszony ekkor meggyújtotta kis lámpáját s a mopszli mellett megitta a teáját, hozzá apró kockára vágott, barna kenyeret evett, vékonyan vajjal bekenve. Miután a teáját megitta, lefeküdt. A mopszlit az ágy lábához fektette egy párnára. A holnapi iskolarendet pedig egy asztalkára tette az ágy mellé.

Bezárta az ajtót s a lámpával bevilágított minden sarokba, az asztal s az ágy alá. Aztán levetkőzött, kifésülte a hajfonatait és felakasztotta őket a tükörre.

A mopszli már aludt és hortyogott. Jensen kisasszony azóta nem tudott jól aludni, mióta a lelkész azokat a szavakat mondta.

Bainé visszasietett az állomásra. Felnyitotta a rácsos ajtót és kilépett a peronra. Az teljesen üres volt és annyira csendes, hogy a sürgönydrótok rezgése is hallhatóvá vált.

Bainé leült a padra az ajtó elé és kezeit az ölébe fektetve merengve tekintett a messze elterülő földekre. Szokása volt, ahol csak egy padra, székre, vagy lépcsőfokra akadt - így elüldögélni.

Végig tekintett, túl a földeken a ringó szántáson, mezőkön keresztül. A magas égboltozat tisztán, derűsen kék volt s a szem számára az egész horizonton nem akadt egyetlen nyugvó pont sem, csupán egy kis templom karcsú tornya, mely ott villant fel a lapos földek mentén.

Bainé dideregve állt fel. A kert felé indult, felnyitotta a kis rácsos ajtót és belépett. A kert kis három szögletű terület volt a sínek mentén. Első részét a zöldségeskert képezte, hátul kis gyepes részen néhány karcsú rózsatő virított a zöldellő kis lúgos előtt.

Megtekintette a rózsatőket, még akadt néhány bimbóra, a nyáron át híven virágzottak.

De már nemsokára be kell fedni őket... Hogy hullnak már a levelek... de itt valóban egyetlen növény sem talál védelemre.

Bainé elhagyta a kertet és a peronon keresztül kiment a fakerítés mögötti udvarba, a cseléd után kiáltott, meg akarta etetni a galambokat.

A leány agyagedényben hozta a magot s Bainé a földre szórva a búzaszemeket, csalogatni kezdte a galambokat.

Nagyon szerette őket, már gyermekkora óta otthon a vidéki városkában, a nagy szellős házban mennyi galamb volt... Hogy repkedtek az ajtó körül... Mintha egyre szárnycsattogást, galambbúgást hallana, ha haza gondol...

A galambok odarepültek Bainé köré és felcsipkedték a búzaszemeket.

- Marie - mondta Bainé - nézd csak milyen gonosz ez a foltos szárnyú galamb.

Marie, a cseléd megjelent a konyhaajtóban és beszélt a galambokról. Bainé kiszórta a búzamagokat.

- A galambok közül néhányat le kell majd ölnünk Bai l’hombre estéjére - monda és felhaladt a lépcsőn.

- Milyen hamar sötétedik már - jegyezte meg, miközben belépett a lakásba.

A szobában félhomály volt, és kellemes meleg, ha az ember kívülről jött. Bainé leült a zongora mellé és játszani kezdett.

Mindig csak alkonyatkor játszott és mindig csak ugyanazt a három-négy melódiát. Kis szentimentális dalokat, lassan vontatottan, annyira egyformán, hogy egy és ugyanazon dalnak tetszettek a hallgató előtt.

S ha így a sötétben zongorája előtt ült, Bainé mindig hazagondolt, a szülői házra. Sokan voltak testvérek s otthon mindig változatos, élénk volt az élet.

Ő volt a legfiatalabb. Mikor még az atyja élt, olyan kicsi volt, hogy az asztalnál alig ért fel a tányér széléig.

Atyjuknak szokása volt, ingujjban ülni a pamlagon, míg a gyermekek körülállták az asztalt és várták az ételt.

- Egyenesen állni, gyerekek! - szólt az atyjuk. Széles hátát előre hajtva ült, izmos két karját az asztalra fektetve.

Anyjuk jött-ment, behozta, kivitte az ételeket.

Kinn a konyhában, a nagy asztal körül ettek a tanoncok, a műhelyből. Vihogtak és civakodtak és minden behallatszott, olykor összeverekedtek és olyan lármát csaptak, hogy megrengett beléje a ház.

- Mit lármáztok, hé! - kiáltotta ilyenkor odabenn az atyja és öklével keményen az asztalra csapott.

Kinn a konyhában erre csend állt be, csak olykor-olykor hangzott még fel egy-egy hangos szó.

- Ezer villám! - kiáltotta az atyjuk.

Ebéd után aludt egy órát a pamlagon. S csak a harangütésre ébredt fel. Ekkor megitta a kávéját és ment a műhelybe...

Mikor az atyjuk meghalt, persze minden megváltozott. Kathinkát egy intézetbe adták Larson konzul leányával és a polgármesterék Fannyjával. Meg is hívták a konzulék házába... Többi testvére mind elkerült hazulról, csak ő maradt az anyja mellett.

Ezek voltak Kathinka legszebb évei a kis városban, ahol mindenkit ismert s ahol őt is mindenki ismerte. Délutánonként ott ültek anyjával a nappaliban, mindegyik a maga ablaka előtt. Anyja a „kilátó" mellett, ahogy Kathinka ezt az ablakot nevezte, ő pedig a maga ablakánál vagy hímezett, vagy olvasott.

A nap aranyos kévékben öntötte be sugarait az ablak virágán keresztül a fehér padlóra.

Kathinka sok regényt olvasott a kölcsönkönyvtárból, előkelő emberekről és verseket, amelyeket lemásolt az albumjába.

- Thinka - szólt az anyja - itt jő Lévy Ida, a sárga kalapja van a fején.

Kathinka feltekintett.

- Zongoraórára megy.

S Lévy Ida elhaladt az ablak előtt. Integettek-bólongattak egymásnak s kezeikkel kérdezgették ujjaikon mutatva, kimegy-e Kathinka a tíz órai vonathoz.

- Borzasztó, hogy félretapossa a sarkait - jegyezte meg Thinka, utána tekintve.

- Ezt az anyjától örökölte.

S egyik a másik után elhalad előttük. A gazdasági intéző, két hadnagy, a törvényszéki írnok és az orvos. Felköszönnek s felülről leintenek nekik, miközben egyikük sem menekül egy észrevétel nélkül.

Mindegyikről tudják, hová megy és mi dolga ott.

Minden ruhát ismernek és minden virágot, minden kalapon. És mindennap ugyanezt a megjegyzést teszik, ugyanazon dolgokra.

Helmes Mina halad el és felköszön.

- Láttad Helmes Minát? - kérdi az anya.

- Igen - s Kathinka utána tekint, elfintorítva arcát a napsugárban.

- Megérdemelne már egy új kabátot - jegyezte meg.

- Szegény, ugyan honnan venné? Bizony nyomorúságosan néz így ki. Legalább alul körülszeghetnék. De hát úgy van a dolog, ahogy Noesné mondja:

- Helmesnének kevese van, de keveset is tesz.

- Ha legalább a törvényszéki írnok közeledése komoly szándékú volna - feleli Kathinka.

Elérkezett az öt óra. Ekkor a fiatal leányok elmentek egymásért és kettesben karöltve sétáltak fel s alá az utcán, itt-ott csoportokba állva, nevetve, fecsegve... aztán ismét elváltak.

De este, tea után, a tíz órai vonathoz már az anyák is velük tartottak s így ez az út, az állomás felé már csendesebb volt.

- Kathinka - kiáltotta az anyja, ki Lévynével előre ment - nézd Bai hadnagyot, úgy látszik ma este nincs szolgálatban...

Bai elhaladt mellettük és köszönt. Kathinka fejével bólintott és elpirult, mert barátnői egyre Baival ingerelték.

- Bizonyára kuglizni megy - felelte Lévyné.

Vasárnap a nagymisére mentek. Mind ünneplő ruhájukban voltak és oly hangosan énekeltek, hogy a templom bolthajtásos oldalai visszhangoztak. A kórus nagy ablakán pedig beözönlött a napsugár.

A templomban valóságos kínszenvedés volt Berg Thora mellett ülni. Mialatt a lelkész prédikált, mindenféle pajkosságot vitt végbe. Hol Kathinka karját csipkedte, hol az öreg prédikáló papot csúfolta.

Igen, Berg Thora volt a legpajkosabb közöttük. Este sokszor egész apró kő és homokeső hullt Thinka ablakára.

S az egész utca visszhangzott a hangos nevetéstől és lármától.

- Thora és a barátnői mennek haza - jegyezte meg Thinka - polgármesteréknél voltak.

Thora úgy szaladt keresztül az utcákon, mint a kergetett vad, követve a kis város arany- ifjúságától. Az egész város hallhatta, ha Berg Thora hazafelé tartott.

És Kathinka Thorát szerette legjobban.

Csodálta ót és ha együtt voltak, a tekintetét le nem vette róla. Otthon hússzor is elismételte napjában:

- Ezt Thora mondta...

Tulajdonképen nem érintkeztek egymással, de a sétánál, vagy minden második szerdán a pavilonban a katonazene sétahangversenyénél mindig beszélgettek. Kathinka mindig bíborvörösre pirult, ha találkoztak... A pavilonban találkozott Bai-val is először. Ez mindjárt első este, legtöbbet vele táncolt.

Barátnői egyre ingerkedtek vele, a társasjátékoknál neveiket egymás mellé Írták és ilyenkor összenevetgéltek.

Otthon pedig az anyja egyre csak róla beszélt. Aztán eljött a menyasszonysága. Volt hát valakije, aki állandóan mellette volt, kísérte vasárnap a templomba, ha színésztrupp jött a városkába, a színházba és mindenüvé... S midőn végre Bai álláshoz jutott, kezdődött a lázas munka, készülődés, kelengyevarrás, bútorok beszerzése. Barátnői segédkeztek a betűk hímzésében s a beszegésben.