1. fejezet

Hosszú sor kígyózott az autókölcsönző pultja előtt, és a legvégén ácsorogtam én. Vállon veregettem magamat, amiért elsőnek sikerült leszállnom a gépről, és azt hittem, a kölcsönzőnél is én leszek az első, azonban megfeledkeztem arról, hogy Alicantéba más járatok is érkeznek, amelyeknek az utasai esetleg szintén autót szeretnének bérelni. Most úgy tűnt, hogy minden utas, aki csak ma este érkezett, elém került a sorban. Ami persze csigalassan haladt. Közvetlenül előttem egy négytagú család állt, akiknek a gépe csaknem háromórás késéssel érkezett meg, és már meglehetősen nyűgösek voltak. A kétéves forma kislány az anyukája lábába kapaszkodott, és nyűgösen nyöszörgött, miközben az alig valamivel idősebb bátyja a felnőtt utasokat vette célba világoszöld műanyag lézerfegyverével, és pár másodpercenként elkurjantotta magát, hogy „Most megvagy!” A szülők az ingerültségüket egyenlő arányban töltötték ki a légitársaságon és az autókölcsönző ügynökségen, miközben egymást kérdezgették, hogy mi tarthat olyan rohadt sokáig abban, hogy átadnak egy kulcscsomót. Az utolsó megjegyzés olyan hangosra sikeredett, hogy a sorban mindenki hallhatta, és rengetegen helyeslően bólogattak, de a várakozók tömegéből néhány „Hát ez botrányos!” megjegyzés is kiszakadt.

A két ember, akit épp kiszolgáltak, már legalább húsz perce a pultnál időzött. Ha mindenki, aki előttem áll, ennyi időt fog ott tölteni, akkor majdnem két órát kell még várakoznom. Ez pedig egyet jelent azzal, hogy csak éjfél után jutok hozzá az autómhoz, és még legalább további egy órába fog telni, míg odaérek a Villa Naranjába. Szóval szinte ugyanannyi időt fogok a szárazföldi utazással eltölteni, mint amennyi a repülőút volt, vagy még többet, ha eltévedek, amitől előre rettegtem.

– Nem fogsz eltévedni, Juno – nyugtatott Pilar, miközben a Google térképen kijelölte az utat. – Ha rátérsz a villához vezető útra, már rendben is leszel. A városi előtti kanyar a legnehezebb rész, mert meglehetősen éles, és a sötétben könnyű eltéveszteni. De rá fogsz jönni, hogy túlmentél rajta, legkésőbb akkor, amikor megérkezel Beniflorba.

– Van a közelben hotel, ha esetleg eltévednék?

– Nem, ott közvetlenül nincs – felelte. – De van egy nagyon szép szálloda tizenöt percnyire onnan. Kicsi, de nagyon elegáns. Annak ellenére, hogy drága, folyamatosan telt ház van. De most komolyan, Juno, oda fogsz találni a Villa Naranjához, semmi baj nem lesz. Ne aggódj!

Nem igazán aggódtam, ám még az erősen korlátozott költségvetésem ellenére is azt kívántam, bárcsak a drága és elegáns megoldást választottam volna, legalább csak ma estére. Úgy gondoltam, hogy ha túl sok időt vesz el a kölcsönzés, még akkor is bármikor el tudok hajtani Alicantéig, hogy bejelentkezzek az első utamba kerülő hotelbe, hogy aztán másnapra hagyjam a Villa Naranja felkutatását, amikor már újra világos van, és minden jobbnak és egyszerűbbnek tűnik. Még miközben ezt latolgattam, akkor is figyelmeztettem magamat, hogy ne butáskodjak. Nagyjából egyenes út vezetett oda, én pedig éreztem, hogy képes vagyok megtalálni egy vidéki házat, még akár sötétben is. Elvégre erős és értelmes nő volnék, nem? Lehet, hogy az utóbbi időben mind az erőm, mind pedig az értelmem megkérdőjeleződött, de akkor se kellene ilyen… A becsmérlő szó, amivel épp illetni készültem magamat, bent rekedt, ugyanis a semmiből egyszerre olyan fájdalommal és gyásszal teli hullám temetett maga alá, hogy szó szerint megtántorodtam. Elhebegtem egy bocsánatkérést, mivel nekiütköztem az előttem álló édesanyának.

– Semmi vész – nyugtatott. – Téged is kimerített ez az egész, ugye? Az utazás. Na meg ez az ácsorgás itt, nevetséges. Olykor elgondolkozom azon, hogy vajon megéri-e a nyaralás ezt az egész hajcihőt.

Tovább folytatta anélkül, hogy választ várt volna tőlem, ami jól is jött, mert egy szavára sem figyeltem, és megszólalni sem bírtam volna. A torkomat szorongatta valami, a fejemben pedig csupán a gyötrelemnek jutott hely. A gond ezzel csak az volt, hogy semmi jogom nem volt kínlódni vagy fájdalmat érezni. Mégis akkor csapott le rám, amikor a legkevésbé számítottam rá, és nem bírtam szabadulni tőle. Akaratlanul is az a pillanat játszódott le előttem újra, amikor meghallottam a híreket. A pillanat, amikor megláttam a fotót felvillanni a képernyőn, a pillanat, ami az életemet azonnal, fenekestül felforgatta. Egyszerűen képtelen voltam megálljt parancsolni az emlékeknek és a képeknek, amik ellepték a gondolataimat. Éppen csak azt tudtam megakadályozni, hogy ne sírjam el magam. A sor megint haladt egy kicsit.

– A nővéremnél szállunk meg – szakította félbe a nő hangja a gondolataimat. – Alteában lakik. Meseszép. Kilátás a tengerre. Csodás terasz. És egy privát medence is van hozzá.

– Nagyszerűen hangzik – tört elő krákogva a hangom, amit a nő, úgy tűnik, nem is észlelt.

– Ó, igen – helyeselt. – Sajnos jövő ilyenkor nem fogunk tudni jönni. Cooper akkor már iskolás lesz, és most már büntetés jár azért, ha évközben kiveszed az iskolából. Köztudott, hogy a légitársaságok lehúznak az iskolai szünetek alatt indított járatokkal.

– Ez is csak a kormány indokolatlan beavatkozása a gyereknevelésbe – tette hozzá a férje.

Egyetértően bólogattam. Szingliként, alig valamivel a harmincadik születésnapom után az iskolai szünetek nem igazán hatottak meg, de megértettem a frusztrációját.

– Akkor te egyedül érkeztél? – nézett rám a nő, jelezvén, hogy folytatni szeretné a beszélgetést.

Legnagyobb megkönnyebbülésemre éppen abban a pillanatban nyitottak meg az autókölcsönzőnél egy második ablakot. A sor szétvált, az emberek egy része előresereglett, nekem pedig nem kellett válaszolnom. Hogy teljes bizonyossággal elejét vegyem minden beszélgetési kísérletnek, elővettem a telefonomat, és megnéztem. Persze tudtam, hogy még mindig Pilar üzenete lesz a legutóbbi a telefonomon, amit akkor küldött, mielőtt épp gépre szálltam Dublinban.

Aprócska probléma. Anya nem tudott ma elmenni a házhoz, így az áram még nincs felkapcsolva. Friss étel sincs, csak kávé és tea. A legjobb, ha a reptéren veszel egy kis harapnivalót meg valamit holnap reggelire. Remélem, jól fogod érezni magad. Puszi, P

A repülőn vettem két extra dán vajas kekszet. A csomagolása már akkor is ragacsosnak látszott, amikor bedobtam a táskámba, és nem tűnt valami étvágygerjesztőnek, de nem érdekelt. Nem voltam éhes. Reggel sem leszek az. Elvesztettem az érdeklődésemet az ételek iránt, és vele együtt intettem búcsút hat kilónak is az elmúlt pár hónap leforgása alatt. Tudtam, hogy többet nem igazán veszíthetek. Mindig is karcsú alkatú voltam, de nem állt jól, hogy egyre vékonyabb lettem. Csakhogy mostanában az foglalkoztatott legkevésbé, hogy hogyan nézek ki. Végiggörgettem az üzeneteimet, holott megtiltottam magamnak. A Braddel folytatott beszélgetésünk utolsó üzeneténél álltam meg.

A mai vacsora helyszíne. Mindjárt csatlakozom a többiekhez. Szeretlek. Hiányzol. Millió csók, Brad

Ismét elöntöttek a gyász hullámai. Összeszorítottam a fogamat, és még erősebben markoltam a bőröndöm fogantyúját. Ott és akkor az volt az egyetlen, ami meg tudott tartani. Még egy lépés előre, és máris én következtem a pultnál. Megadtam az adataimat, és azon nyomban megkaptam a Ford Fiesta kulcsait, ami a kölcsönző ügynöke szerint a parkoló harmadik emeletén vár rám. Megköszöntem neki, és elindultam a kijárat felé. A négytagú család még mindig ott állt a pultnál. A kisfiú a bőröndöket ütötte a műanyag lézerfegyverével, az apuka meg a biztosítási többletköltségen vitatkozott az ügynökkel. A parkolóban is nagy volt a forgalom. Megnéztem a számozást, és elindultam az egyik soron. A sötétkék autó ott állt, ahol állnia kellett. Megkönnyebbülten felsóhajtottam, felpattintottam a csomagtartót, és beemeltem a bőröndömet. Kinyitottam az ajtót, és még mielőtt észrevettem volna, hogy mit csinálok, már be is huppantam az anyósülésre. Kiszálltam, és átsétáltam a másik oldalra. Már korábban is vezettem a kontinensen, így a bal oldali vezetés nem okozott számomra problémát. Az első alkalom, amikor Franciaországban voltam a legközelebbi barátaimmal, Cleóval és Saoirsével, rémisztő volt, de a kezdeti idegeskedéssel teli percek után már jól ment minden. Néhány évvel később, amikor Seannal, a vőlegényemmel átszeltük Európát, főleg én vezettem. Sean az utazás után már csak az exvőlegényem volt, igaz, nem a vezetés okán. Hanem azért, mert úgy döntött, hogy nem áll készen a házasságra. Vagyis inkább arra, hogy engem feleségül vegyen. Persze már Sean előtt is volt részem szakításban, de soha nem éreztem magamat annyira feldúltnak, mint akkor. Az összes álmom és az életről szőtt minden tervem egyszer csak összeomlott. Romokban hevertem. Sőt, megalázva éreztem magam, noha próbáltam elhitetni magammal, hogy nem engem minősített, hogy Sean meggondolta magát. És persze jobb, hogy most történt, és nem azután, hogy összeházasodtunk. Mégis nehéz volt az a pár hónap. De túléltem. Újraépítettem az életemet, haladtam előre a karrieremben, és továbbléptem. És a szívem most ismét darabokra tört, de ez sokkal, de sokkal rosszabb volt. Ezúttal nem tudtam, hogyan oldjam meg, és azt sem tudtam, hogy fel fogok-e valaha épülni belőle.

Vettem egy mély levegőt, aztán rükvercbe tettem a Fiestát, és szépen kihajtottam a parkolóból. Jó volt, hogy valamire koncentrálhattam, volt valami, amivel el tudtam rángatni a figyelmemet a sötét gondolatoktól, melyekhez mindig vissza-vissza akart térni. Ráadásul szeretek vezetni. Sokkal jobban vezettem, mint Sean. Éber vagyok és figyelmes, és nem hagyom, hogy az úton cukkoljanak. Épp ezért volt az is, hogy a nyaralások alatt Cleo és Saoirse mindig ragaszkodott ahhoz, hogy én vezessek. Őszintén szólva én ezt nem is bántam, mert szeretem, ha én irányíthatom a dolgokat. Sokkal jobban megy az, hogy utasításokat adjak ki, mint hogy elfogadjam őket.

Miután elkezdtem járni Seannal, nem mentem nyaralni a lányokkal. De Brad után Cleo megkérdezte, hogy vele tartanék-e egy hétvégére. Egy fürdőhelyet javasolt. Valami egészen prímát. Ahol kényeztetnének.

– Nem érdemlem meg, hogy kényeztessenek – mondtam elfúló hangon, ahogy a sírást próbáltam visszatartani.

– Nem a te hibád volt – ellenkezett Cleo.

– Tudom, de akkor is, valahogy olyan az egész, mint egy ítélet.

– Időt kell adnod magadnak, Juno – bátorított.

– Nekik viszont nem jár már több idő, ugye? – vágtam vissza.

Ezt követően Cleo már nem beszélt többet a kényeztetésről.

– Hajtson be a körforgalomba, majd hajtson ki a második kijáraton! – Örömmel töltött el, hogy a navigáció női hangja kiszakított gondolataimból.

Az útra összpontosítottam, és követtem az utasításokat. A Beniflorba vezető út nagy része autópálya volt, ami nagyban megkönnyítette a dolgomat. Szeretek autópályán vezetni. Szeretem levenni a lábamat a pedálról, és hagyni, hogy az autó menjen.

Azonban a Fiestában nem vettem le a lábamat. Nem mertem túl gyorsan vezetni. Minden esély megvolt arra, hogy elsírjam magam, és nem akartam 120 km/h sebességgel száguldani akkor, amikor ez bekövetkezik. Mégis, mélyen legbelül egy egészen aprócska részem hitt abban, hogy megvan annak is a szépsége, hogy végighajtasz az úton, egyenesen bele a feledésbe.

A tekintetemet az előttem álló útra szegeztem. Nem fogok így gondolkozni. Ha voltak is ilyen gondolataim a sötétebb napjaimon, már mindenkinek azt mondtam, hogy jobban vagyok. Azonban a helyzet úgy áll, hogy nem, egyáltalán nem vagyok jobban. Éppen azért is vagyok itt, mert nem lettem jobban, és mert már a munkámat sem tudtam rendesen elvégezni. Mert úgy éreztem, muszáj azelőtt beadni a felmondásomat, mielőtt valami ostobaságot követnék el. És mielőtt kirúgnának.

Régebben igazán jó voltam a munkámban. Tudom, hogy a nőknek nem lenne szabad saját magukat dicsőíteni, és azt mondani, hogy valamiben kiemelkedően jók, mint mondjuk a vezetés vagy a munka. Azt várják el tőlünk, hogy önmagunkat becsméreljük, szerények legyünk, és inkább a szerencsének tulajdonítsuk mindezt, semmint a tehetségünknek. De abban a magánkórházban, ahol dolgoztam, én voltam az egyik legjobb radiográfus, és ezzel tisztában is voltam. Tudtam, mert a páciensek mindig ezt mondták. Ahogy a személyzet is. És annyira szerettem a munkámat, hogy folyamatosan fejlesztettem magam, hogy minél jobb lehessek.

A páciensek a munkám legfontosabb részét képezik. Amikor a radiológiára érkeznek, akkor vagy idegesek vagy fáj valamilyük, vagy mindkettő egyszerre. A munkám legnagyobb része abból áll, hogy megnyugtatom őket. De hogyan tudnék bárkit is megnyugtatni, ha az én idegeim is pattanásig feszültek? És hogyan is lehetnék vidám és pozitív velük, amikor képtelen vagyok kimászni a saját nyomorúságom mélyéről?

Megpróbáltam, tényleg. De túl nagy feladatnak bizonyult. Egyik nap aztán, amikor épp befejeztem egy hasi fájdalmakkal küzdő fiatal nő ultrahangozását, ott mellette, a vizsgálóban fakadtam sírva. Nem meglepő módon a páciens azt hitte, valami végzeteset láttam az ultrahangon, és erre ő is elsírta magát. Teljesen vigasztalan volt, és nem volt hajlandó elhinni, hogy nincs a halálán.

Ezt követően az osztályvezetőnő behívott magához. Drina O’Driscoll az ötvenes éveiben jár, nagyszerű ember és szakember, igazi példakép mindenkinek a radiológia területén. Rám nézett, de nem szólt egy szót sem. Átnyújtottam neki egy levelet, ő pedig letette a borítékot maga elé az asztalra.

– Tudom, hogy magánéleti gondokkal küzdesz, Juno – kezdett bele nyugodt hangon. – Látom azt is, hogy ez kihat a munkádra.

Megragadtam a kezemmel a szék két oldalát, hogy megpróbáljam megőrizni a lélekjelenlétemet. Azon tűnődtem, mit tudhat a magánéleti gondjaimról, vagy hogy honnan tud róluk.

– Nagyon sajnálom – ismertem el. – Nem lett volna szabad hagyni, hogy a privát dolgaim befolyásolják a munkámat.

Drina rám nézett szürke szemével, amiből csak úgy áradt a lágy kedvesség.

– Nem buborékban élünk, ahol mindenki ki tud zárni mindent, amikor bejön dolgozni – mondta. – Jó lenne, ha meg tudnánk csinálni. De nem tudjuk.

– Traumát okoztam a betegnek – ellenkeztem. – Akár be is perelhetne minket.

– Remélhetőleg annyira megkönnyebbült attól, hogy semmi sem látszik az ultrahangon, hogy nem tesz ilyet– tette hozzá Drina mosolyogva. – Ha az egészséged miatt kezdesz el rettegni, akkor a nézőpontod is megváltozik egy picit.

– De akkor is – folytattam –, teljesen szakmaiatlan voltam!

– És most? – érdeklődött Drina. – Hogy érzed magad most?

A tekintetemmel a borítékra böktem, ami a lemondásomat rejtette.

– Nem biztonságos nekem itt – jelentettem ki. – Nem engedheted meg magadnak, hogy itt maradjak a csapattal.

– Látom, hogy szükséged lenne egy kis távollétre – rendezgetett néhány iratot az asztalán Drina. – De utálom a gondolatot, hogy elveszítsek egy olyan jól képzett embert, mint amilyen te vagy.

– Épp ez a lényeg – szorítottam még erősebben a székemet. – Többé már nem vagyok az. Elvesztettem, és lehet, hogy soha nem is fogom visszaszerezni.

– Nem vesztettél el semmit, és kétség sem férhet ahhoz, hogy visszaszerzed – győzködött Drina. – Azt javaslom, menj el három hónap fizetetlen szabadságra. Megkérhetünk egy közvetítő céget, hogy küldjön erre az időre helyettesítést. Ha azután is úgy érzed, hogy nem tudsz megbirkózni a munkáddal, majd akkor keresünk a helyedre valakit.

Beletelt pár percbe, mire felfogtam a szavait, majd éreztem, ahogy ismét a sírás kerülget. Sikerült visszatartanom.

– Azt hittem, örülni fogsz, hogy megszabadulsz tőlem – böktem ki.

– Jobbulást kívánok, Juno – azzal bontatlanul visszaadta a borítékot. – Légy jobban, és gyere vissza!

– Köszönöm szépen.

Kibotorkáltam az irodájából, és a kórház kávézója felé vettem az irányt. A két másik radiológus, Cleo és Pilar vártak rám. A radiológiai osztályon nagyon összetartó kis csapat van, és ők szedtek össze akkor, amikor bolondot csináltam magamból.

– Hát ez nagyszerűen alakult – bátorított Cleo a szavaival. – Biztos vagyok abban, hogy nyár végére már teljesen másként fogod érezni magad. Mihez fogsz kezdeni?

Megvontam a vállamat.

– Nincs semmi tervem. Szerintem csak otthon maradok. Gondolkodom.

– A jóisten áldjon meg, Juno, tudod, hogy támogatlak meg minden egyéb, de nem tölthetsz három hónapot azzal, hogy mást sem teszel, mint ezen agyalsz – nézett rám Cleo szörnyülködve. – Bele fogsz őrülni. Nem vagy az a típus, aki egy helyben dagonyázik, és nem is szoktál időt tölteni azzal, hogy olyan dolgokon agyalj, amiken nem tudsz változtatni.

– Nem fogok dagonyázni – tiltakoztam. – Én majd…

De Cleónak igaza volt. Éppen az juttatott a jelenlegi állapotomba, hogy túl sokat agyaltam. Tervet kellett szőnöm arra nézve, hogyan hagyjak fel a gondolkodással, és kezdjek inkább élni, hogy ne állandóan a döntéseimet elemezzem, és ne azon tűnődjek, hogyan alakulhattak volna másként a dolgok.

– Valami újba kellene kezdened – javasolta Pilar. – Valami kreatív dologba. Mondjuk, írhatnál regényt, vagy megtanulhatnál festeni.

Most mosolyodtam el először, amióta kijöttem Drina irodájából.

– A technikai jelentés az egyetlen, amit meg tudok írni – ellenkeztem. – És ami a festést illeti, ha nem egy falról van szó, reménytelen vagyok.

– Nem muszáj épp az írásnak vagy a festésnek lennie – magyarázta Pilar. – Mászhatsz akár sziklát is, vagy mehetsz vadvízi evezésre.

– Vagy akár otthon is maradhatok, és olvashatok – vetettem közbe. – Hogy őszinte legyek, épp erre vágyom. Hogy egyedül legyek. Hogy semmit se csináljak.

– Ez egy lehetőség – erősködött Cleo. – Ha mást nem is teszel, legalább menj el pszichológushoz.

– Óh, kérlek – horkantam fel. – Nincs szükségem pszichológusra!

– Nem kell mindjárt felkapni a vizet…

– Támadt egy ötletem – szólt közbe izgatottan Pilar. – Lakhatnál a nagymamám házában! Annyit olvashatnál, amennyit csak szeretnél, és elmehetnél sétálni, hogy felfedezd magadnak a hazámat.

– Hogy micsoda? – szegeztem rá a tekintetemet.

– A nagymamám háza – ismételte meg Pilar. – Már meséltem neked korábban is róla. A Costa Blancán található egy kis faluban, az ország belsejében. Nem igazán félreeső helyen van, de mégis egymagában áll. Mióta a nagymamám tavaly elhunyt, nem él ott senki, és meg vagyok róla győződve, hogy a szüleimet örömmel töltené el, ha valaki kibérelné. Üldögélhetnél ott csendben, hagyva, hogy a napsütés, a tenger és a narancsligetek meggyógyítsanak.

– Tényleg így gondolod? – kérdeztem vissza, miközben lelki szemeim előtt már megjelent a tengerparton töltött este boldogsága a mindent körüllengő narancsillattal egyetemben. Ahol nem kellene ismerősökkel találkoznom, és átadhatnám magamat a gyásznak, miközben nem kellene eljátszanom, hogy valami teljesen más miatt vagyok szomorú.

– Persze – vágta rá Pilar. – Az édesanyámat nagy örömmel töltené el, ha valaki ott szállna meg. Rosszul érzi magát attól, hogy üresen áll.

– Hol is van pontosan? – nyalogatta le Cleo az ujjait, miután megette a croissant-ját.

– A dombok között található, de nincs messze Benidormtól – közölte Pilar. – Bár Beniflor vidéki közösség, jó pár külföldi háztulajdonos akad a környéken. Amikor a nagyanyám meghalt, a szüleimre hagyta a házat, de nem egyszerű eladni. A külföldi vásárlók java része a parton szeretne házat vásárolni vagy legalább olyat, ahonnan kilátás nyílik a tengerre. És persze modern ingatlanokat keresnek. A nagyanyám háza régimódi. A narancsligetekre és a hegyekre nyílik a kilátás. Nem pont ezt keresik. Ami pedig a helyieket illeti, nos, akad néhány, aki megvenné a narancsligeteket, amiket most az egyik helyi gazda gondoz, de a házra nem tartanának igényt. Így aztán még mindig hirdetik, közben meg senki sem lakja. Anyám alkalmanként ott tölt ugyan egy-egy hétvégét, de még így is egy kicsit, hogy is mondjam…

– Elhanyagolt? – fejezte be a mondatot Cleo.

– Igen – bólintott helyeslően Pilar. – És tudom, hogy ez nyomasztja anyámat, mert a nagyim kedvéért szeretné rendben tartani, csakhogy most Valenciában él, ami nagyjából másfél órányira van, és egyszerűen nem tud mindig menni, amikor csak szeretne.

– Ugyanakkor nem biztos, hogy szeretné, hogy egy vadidegen költözzön oda – vetettem ellen.

– Te nem idegen vagy, hanem a barátom – jelentette ki Pilar. – Örülni fog neked, ezt garantálom.

Csábítóan hangzott, de közben mégis valahogy a könnyebbik útnak tűnt. Miért is tölthetném én az elkövetkezendő három hónapot vidéki idillben, még ha elhanyagolt is az az idill, miközben mindenki más dolgozik? Nem érdemeltem meg. Teljesen helytelen döntés lenne.

Amikor Saoirse hazaért aznap este, neki is ugyanezt fejtettem ki. Vele együtt laktam az albérletben, ami közel volt a kórházhoz is és ahhoz a könyvelőirodához is, ahol ő dolgozott.

– Három hónap a napsütésben! – kiáltott fel Saoirse. – Bolond lennél nemet mondani.

– Közben azért nem vagyok biztos abban, hogy beleegyezhetek-e. Olyan mintha megjutalmaznának azért, hogy…

– Az ég szerelmére, Juno, ne légy nevetséges!

– De…

– Nincs de! Ki kell szakadnod innen. Tényleg.

Bizonytalanul néztem rá.

– Nem utasíthatod vissza – vágta rá.

Így aztán igent mondtam.

És így alakult, hogy most éjfélkor egyedül hajtok az AP-7-es autópályán egy olyan helyre, amit nem is ismerek.

Egyedül.

Pontosan egy órával később Jane, ahogy a nagyon finom úrinő hangon megszólaló navigációt elneveztem, kiszakított a gondolataimból, hogy figyelmeztessen, a következő kijáratnál el kell hagynom az autópályát. Az elmémet visszaráncigáltam a jelenbe, és követtem az utasításokat, amelyek egy széles, kihalt útra vezettek. Megborzongtam egy kicsit, ahogy tudatosult bennem magányos állapotom, és hirtelen megrémisztett a gondolat, hogy leszámítva az autó fényszóróit a felhők által olykor eltakart félhold az egyetlen fényforrás a környéken. Az előttem elterülő út teljesen máshogy nézett ki, mint amit a Google térkép utcaképe mutatott, de azzal nyugtattam magam, hogy ez csak a sötétnek köszönhető. Jó úton voltam, és csak annyi volt a feladatom, hogy a navigációt kövessem. Ekkor aztán Jane egy szűkebb, kanyargós országútra vezetett, amelyet narancsfák szegélyeztek. Vagy legalábbis én annak néztem őket. A hold ezüst fénye elbújt egy vastagabb felhő mögé, így elég nehéz volt megállapítani.

Lelassítottam. Jane hallgatott, de a képernyő szerint még további öt kilométert kell ezen az útszakaszon megtennem. A távolban olykor feltűnt néhány fényes pont, amik, gondolom, a házakból kiszűrődő fények voltak. Talán azoknak a külföldi tulajdonosoknak a házaié, akikről Pilar mesélt. Vagy azoké a helyi lakosoké, akik a nagymamájának a narancsát akarták volna, de a házát nem. Vagy a vidéki tájon átsuhanó szellemek fényei.

Próbáltam nem gondolni a szellemekre. Könnyen kellett volna mennie, hiszen racionális és logikusan gondolkozó emberként már régen eldöntöttem, hogy nincs olyan, hogy halál utáni élet, ahogy nyughatatlan lelkek és más egyéb értelmetlen dolgok sem léteznek. Azokat az embereket pedig sarlatánnak tartom, akik azt állítják, kapcsolatba tudnak lépni az elhunytakkal. Mindig is azon a véleményen voltam, hogy ha egyszer valaminek vége, akkor annak tényleg vége van. De az elmúlt hetekben sok minden megváltozott, és már nem voltam teljesen ura a hitemnek. Most, hogy egyedül voltam egy ismeretlen táj kellős közepén, kevésbé tűnt a fantázia szüleményének a kísértő szellemek képe, mint amikor az otthonom biztonságában gondoltam rá. Azonkívül pedig…

Uralkodj magadon, te nő! Ahogy sebességet váltottam, félbeszakítottam a gondolataimat. Csak azért, mert sötét van és magányos vagy, még nem kell megbolondulnod!

Csaknem csigatempóra lassítottam, amikor Jane azt az utasítást adta, hogy a következő lehetőségnél forduljak balra, mert attól rettegtem, hogy eltévesztem. Reméltem, hogy ez lesz az a nehezen bevehető kanyar, amit Pilar is emlegetett, és megkönnyebbülten sóhajtottam fel, amikor a Fiesta fényszórói megvilágítottak egy táblát, ami a Beniflorba vezető utat mutatta. Óvatosan hajtottam tovább.

„Megérkeztél az úti célodhoz.”

Ahogy a semmi közepén leállítottam az autót, Jane különösen önelégültnek hangzott. Semmit sem láttam. Se egy pajtát, se egy kinti vécét, és persze az emeletes házat sem, aminek fotóját Pilar mutatta nekem.

– Nagyszerű – morogtam. – Gyűlölöm a navigációkat. De úgy igazán!

Az elszigetelt elhelyezkedése miatt képtelenség volt pontos címet megadni a Villa Naranjához, így volt egy olyan sanda gyanúm, hogy Jane valahol a hozzá vezető úton hagyott magamra. Vagy az is lehet, hogy az ahhoz az úthoz vezető úton hagyott, ami aztán elvisz a házig, ugyanis annyit tudtam, hogy a ház egy másik keskeny úton található. Mivel nem volt feltüntetve a térképen, ezért Pilar sem tudta megmutatni nekem a Google térképen.

A visszapillantó tükörben hirtelen feltűnő fény csaknem elvakított, amint egy másik jármű közeledett felém hátulról. A szívem elkezdett hevesen dobogni, amint az általam eddig látott rémfilmek cselekménye átfutott a fejemen. Már csaknem megbarátkoztam a gondolattal, hogy a sötétbe rángat valami fosztogató vagy egy gonosz szellem (vagy mindkettő), amikor türelmetlen dudálás kíséretében egy fehér kisbusz hajtott el mellettem.

Megkönnyebbülten fújtam ki a levegőt, ahogy a hátsó lámpáinak fénye eltűnt a távolban. Hogy megfékezzem a kezem remegését, megmarkoltam a sebességváltót, miközben a Fiestával újra megindultam előre. Nagyjából egy kilométer után egy szűk és poros ösvényre lettem figyelmes. Ráfordultam, és közben reménykedtem, hogy ezzel nem követek el szörnyű hibát. A navigáció irányt mutató nyila azt jelezte, hogy egy mező kellős közepén hajtok keresztül. És tényleg úgy tűnt.

Már éppen kezdtem volna kétségbe vonni a cselekedeteim észszerűségét, amikor egyszer csak két fehér oszlopot pillantottam meg, amelyek a távolban világlottak fel. Köztük pedig ott volt egy hatalmas, vasból készült kapu. A felette húzódó fém körív a Villa Naranja betűit formázta. Az egyik oszlop mellett egy kisebb, gyalogosoknak szánt kapu látszott. Megkönnyebbülten felsóhajtottam, és leállítottam az autót. Majd elővettem a nyomógombos kulcsot, amit Pilar adott nekem, a kapu felé tartottam, és megnyomtam. Semmi nem történt. Megint odatartottam, és újra megnyomtam, ezúttal erősebben, és akkor a bal oldali oszlop tetején elkezdett villogni egy sárga fény, a kapu pedig szép lassan hátragördült.

Keresztülhajtottam rajta, de közben megálltam, hogy immáron harmadjára megnyomjam a gombot. A kapu bezáródott mögöttem. A hold egy darabkája, ami egy pillanat erejéig előbukkant egy felhő mögül, most ismét eltűnt. Enyhe borzongás futott át rajtam. Bármennyire is szerettem volna elutasító lenni a szellemeket és a lelkeket illetően, a helyet körüllengő kísértetiesség kezdett elhatalmasodni rajtam.

A murvás felhajtót követve eljutottam a házig, amit részben elrejtett néhány magas fenyőfa. Aztán szép lassan a fehérre meszelt épület elé hajtottam.

Noha Pilar mutatott nekem néhány fotót, a nagymamája háza mégis nagyobb volt, mint amire számítottam. Emeletes volt és téglalap alakú, terrakottacseréppel, egyik végén kéménnyel. Az első emeleten három földig érő ablak volt látható, két oldalon pedig két kisebb ablak szegélyezte azt a széles ajtót, amely a szűk erkélyre vezetett, ami a ház teljes szélességében végigfutott. A földszinti ablakokat rácsok védték, a fentieket pedig zsalugáterek. Az autó fényszóróinak fényében rózsaszín és lila virágokat véltem felfedezni, amelyek a texturált falakat foltokban vékonyan beborították, miközben a térkövezett földszinti terasz fölé magasodó pergoláról a rakoncátlan murvafürt elszáradt virágai hullottak alá.

Ahogy Pilar állította, valóban elhanyagoltnak tűnt, de az is lehet, hogy csak az autó kísérteties fényében látszott annak. Leállítottam a motort, de a lámpákat égve hagytam, míg felkaptam a nyomógombos kulcsot. A kaput nyitó automata szerkezet mellett több másik fémkulcs is lógott.

Kiválasztottam a megfelelő kulcsot, amit egy élénk rózsaszín körömlakkpötty jelölt, és mint valami börtönőr, úgy dugtam be a főbejáratot védő rácsba. Amint kinyílt, máris nyitottam a bejárati ajtót, ami halkan megnyikordult, ahogy enyhén befelé lendítettem. Meleg levegőhullám érte el az arcom, mire a gondolataimat ismét elárasztották a szellemek, a kísértetek és azok a régi horrorfilmes sztorik, ahol mindenféle szörnyűség történt azokkal a buta lányokkal, akik magukra maradtak a sötétben. Ahhoz képest, hogy folyton azzal vádoltak, mennyire fantáziátlan vagyok, hihetetlenül csacskán viselkedtem. Vissza kell állnom bölcs üzemmódba, gondoltam, miközben hagytam, hogy a szemem hozzászokjon a félhomályhoz. Vissza kell szereznem az irányítást.

Pilar azt mondta, hogy a ház elektromos főkapcsolója az ajtó mellett lévő kisszekrényben van. Megvártam, míg a szemem hozzászokik a benti fényviszonyokhoz, majd megpillantottam egy műanyag fedelet. Meghúztam, mire meglepetten felkiáltottam, ugyanis a kezemben maradt. A saját sikolyom visszhangzott körülöttem. Vettem egy mély levegőt, letettem a fedelet egy közeli polcra, majd a kapcsolók felé fordultam. Felkapcsoltam az élénksárgát, mire csendes zúgás töltötte meg a szobát. Ez legalább azt jelentette, hogy van áram. Körbenéztem lámpakapcsoló után kutatva, és meg is láttam egyet a szemközti falon. Amikor megnyomtam, a plafonon lévő energiatakarékos izzó először berregni és vibrálni kezdett, aztán rendesen felkapcsolódott. Az éles fénytől semmi sem lett barátságosabb, de kevésbé volt ijesztő most, hogy már láttam is valamit.

Kimentem, és lekapcsoltam az autó lámpáit. A legkevésbé sem akartam lemeríteni az aksit, hogy aztán itt maradjak bárminemű közlekedési eszköz nélkül teljes elszigeteltségben. Kinyitottam a csomagtartót, kivettem a bőröndömet, felráncigáltam a lépcsőn egyenesen be a házba, majd becsuktam magam mögött az ajtót. Ezután néztem csak körül.

Egy szobában találtam magam, amely az egész ház hosszában végignyúlt. Egyik oldalon a konyha volt, a másikon az étkező rész. A konyha alapfelszereltségű volt: hűtővel, amely most aggasztó hangokat hallatott, gáz főzőlappal és külön egy elektromos sütővel, amit feltehetően valamikor a nyolcvanas évek táján szereltek be. A benne található mély, szögletes kerámiamosogató és a szekrénysor pedig még régebbinek tűnt. A konyhaszekrény alsó része nyitott tároló volt, amelyet kék tarka mintás pamutszövet fedett el, míg a falakat kék-fehér csempék borították tekervényes mór építészeti stílust követve.

Az étkező is hasonlóan avítt volt, csak a falakat itt fakó mustárszínre festették. A hátsó falba kandallót építettek, amit a korom már feketére festett. Az asztal és a székek fenyőből, utóbbiak ülőrésze szalmából készült. Az egyik sarokban fa lámpa állt, aminek a krémszínű ernyője enyhén félrebillent.

A padlót rusztikus járólapok borították, ugyanolyan terrakotta, mint a tető is. De tiszta volt, még ha kissé poros is.

Továbbhaladtam. A konyha és étkező, valamint a ház hátsó traktusa között egy négyzetalapú hall terült el, ahonnan egy lépcső is nyílt. A bőröndömet a lépcső lábánál hagytam, és a következő szobába sétáltam át. Ez is a teljes ház hosszában nyúlt végig, nyilvánvalóan ez volt a nappali. Egykoron, amikor még a ház egy család otthonául szolgált, minden kétséget kizáróan teljesen be volt bútorozva, de érkezésemkor csak egy háromszemélyes kanapé árválkodott ott, amit elég ocsmány neonnarancs huzat borított, szörnyű színkombinációt alkotva a mustárszínű fallal. Két hasonló, csupán leheletnyivel fakóbb huzatú fotelt és egy téglalap alakú dohányzóasztalt fedeztem még fel, amin néhány spanyol napilap és magazin, egypár nem használt hamutartó, és bizarr módon egy üres pohár volt. Az újságok két hónappal ezelőttiek voltak, a magazinok pedig az előző karácsonyról itt maradt pletykalapok.

Az itt található kandalló épp szemben állt a konyha-étkező rész kandallójával, és hasonlóképp elszínezte a korom ezt is, bár itt a kandalló mellett hevert egy kosár fa is, sőt a tűzrostélyra még néhány hasáb is be volt készítve. A falon egy szögről tengerparti tájkép lenyomata lógott.

A nappaliból nyíló kétszárnyú ajtó vezetett ki a házból, de nem igazán akaródzott kinyitnom. Még az ablakokon sem néztem ki. Ostoba módon megint elkezdtem félni. A teljes csend ellenére úgy éreztem, mintha valaki lenne a házban, és engem figyelne. Ráparancsoltam magamra, hogy ne legyek nevetséges, majd megigazítottam a képet a falon, azzal visszasiettem a konyhaajtóhoz, hogy megnézzem, biztonságosan be van-e zárva belülről, és hogy a retesz a helyén van-e. Kitártam az egyik ablakot, hogy némi levegőt engedjek be, és lekapcsoltam az élénk fényt adó energiatakarékos lámpát, majd felkapcsoltam helyette a hagyományosat. Lágyabb és pihentetőbb fény áradt szét, de valahogy mégsem tudtam megszabadulni annak gondolatától, hogy valaki figyel. Miközben felfelé tartottam a lépcsőn, újra emlékeztetnem kellett magamat arra, hogy semmilyen kísértetben és szellemben nem hiszek, sőt semmilyen rémisztő éjszakai zajban sem. És még az sem számít, hogy egyedül voltam egy házban a semmi közepén, mert egyedül lenni tökéletesen biztonságos. Végtére is nem tud semmi fájdalmat okozni, ha egymagad vagy. Más emberek viszont képesek rá.

Fent hat helyiség volt: négy háló- és kettő fürdőszoba. Találtam egy beépített szekrényt, amelyben az ágyneműket tárolták, és ugyanott rábukkantam egy fura kollekcióra, amely tiszta, túlméretezett pólókból és pamut rövidnadrágokból állt. Az első szobák, ahova benyitottam, bútorozatlanok voltak, a következőben két vetetlen egyszemélyes ágy állt, a negyedikben viszont egy extra méretű ágyat találtam, amin gondosan összehajtott ágynemű hevert. Amint felkapcsoltam a lámpát, a plafonon lévő ventilátor is lassan forogni kezdett, azonban nem hűtötte le a meleg levegőt, inkább csak keringette.

Hirtelen fáradtság vett erőt rajtam. A kis öltözőasztalra tettem a kézitáskámat, és ablakot nyitottam. A zsalugátereket nem tártam ki, kibújtam a szűkített fazonú farmernadrágomból, hogy aztán a sarokban álló karosszékre hajítsam. Széthajtogattam az ágyneműt. Friss és ropogós volt, enyhe levendulaillattal. Megvetettem az ágyat, és a ventilátorral babráltam, hogy akkor is működjön, amikor lekapcsolom a lámpát. Aztán lefeküdtem, és lehunytam a szememet.

Nem tudtam elaludni, pedig kimerült voltam. Forgolódtam az ágyban, és végül a telefonomért nyúltam megint. Ezúttal hozzáfértem a hangüzeneteimhez. Csupán egyetlenegyet hagyott nekem.

Bárcsak ott lehetnék veled! A hangja tiszta és erős volt. Bárcsak most rögtön átölelhetnélek!

Én magam is ugyanezt kívántam.

2. fejezet

Legutoljára Braddel aludtam egy jót éjjel, épp egy héttel azelőtt, hogy nyaralni ment volna. A Saoirsével közösen bérelt lakásban voltunk. Saoirse a hétvégére Galway-be utazott, így az egész lakás az enyém lett. Jóllehet, nagyszerű lakótársra leltem a személyében, mégis örültem azoknak a hétvégéknek, amikor hazautazott a családjához. Amikor elutazott, mindig azt képzeltem, hogy én vagyok a lakás tulajdonosa, és azt csinálok vele, amit csak akarok. Szebb színt választanék a falaknak, mint a magnólia, az biztos. És nem lenne sehol sem kerámiabéka. Saoirse gyűjtötte és a szobájában tartotta őket, szóval igazából nem is kellett, hogy zavarjon, de teljesen kész voltam a gülüszemüktől és a zöld pofájuktól. Ha az enyém lenne a lakás, a falak színesek lennének, a békák elköltöznének, Brad pedig természetesen annyit időzhetne itt, amennyit csak lehet. Talán ide is költözne. Ekkor döbbentem rá, hogy akkor már ismét nem egyedül laknék, de csodás lenne Braddel élni, mivel szerettem őt. Akkoriban örültem, hogy Sean felbontotta a jegyességünket, mert ha nem tette volna, soha nem élhettem volna meg ezt a nagy szerelmet.

Aznap éjjel, ahogy Brad bebújt mellém a franciaágyba, azon tűnődtem, vajon felvethetném-e az összeköltözés témáját. Rengeteg szempontból nem lenne valami egyszerű. Először is más városban éltünk és dolgoztunk. A kapcsolatunk még csak korai stádiumban járt, ez pedig nagy lépés lett volna, és nem tudtam, Brad mennyire áll rá készen, még ha én kész is lettem volna rá. Még Sean esetében sem jutott eszembe ilyen gyorsan az összeköltözés gondolata, pedig ő volt az, akivel kapcsolatban annyira meg voltam győződve, hogy szeretem, és aki aztán végül annyira megbántott. Ám ha Braddel voltam, akkor annyira teljesnek éreztem magam, mintha az isten is egymásnak teremtett volna minket. Nem akartam, hogy ez az érzés egyszer csak elmúljon. Nem akartam elengedni őt.

Pontosan egy évvel és öt nappal azután ismerkedtem meg vele, hogy Seannal szakítottunk, fél évvel az esküvőnk tervezett időpontja után. Nem voltam azóta senkivel sem. Úgy éreztem, hogy túl sérült és túl megtört vagyok ahhoz, hogy próbálkozzak. Nem is igazán fogadtam el, hogy még mindig Juno Ryan voltam Juno Harris helyett. Hogy az életemben egyáltalán semmi sem valósult meg abból, amire számítottam, hogy ilyenkorra már meg fog történni. Hogy egyetlenegy reggel sem ébredek amellett a férfi mellett, aki szeretek. Hogy ki kellett költöznöm a malahide-i sorházból, ahol együtt éltünk, és aminek a falait én festettem sáfrány- és borostyánszínűre. Hogy ahelyett, hogy esténként vele osztanám meg, hogy mi történt velem napközben, ismét egyedül alszom.

Sean akkor mérte rám a végső csapást, amikor azt mondta, hogy nem áll készen az elköteleződésre. Pontosan tíz nappal a harminckettedik születésnapja előtt. (A Mondelllo Parkba vettem neki egy pályanapot, hogy megünnepeljük a szülinapját. Végül Saoirse testvérének adtam oda.) Beletelt egy kis időbe, mire bármit is válaszolni tudtam a kijelentésére, de amikor már képes voltam rá, akkor arra emlékeztettem, hogy harminckét évesen apám házas volt, és gyerekei is voltak már. Azt mondta, akkoriban más idők jártak. Hogy kibeszéltek, ha nem voltál házas, és persze nem a jó értelemben. Természetesen igaza volt. Tudtam, hogy a koruknak megfelelő bohém életvitel ellenére a szüleim éppen annyira nem álmodtak arról, hogy házasság nélkül éljenek együtt, mint arról, hogy a Holdra szálljanak. Ennek ellenére anyám erőteljesen arra bátorított, hogy még házasság előtt költözzek össze Seannal.

– Ki kell derítened, hogy az élet minden területén passzoltok-e egymáshoz – szajkózta nekem. – Az ágyban és azon kívül, a mindennapokban, mindenben.

Irtóztam attól, amikor így beszélt. Persze igaza volt, de mindig kellemetlenül éreztem magam, amikor úgy kezdett beszélni hozzám, mintha a barátnője lennék, nem pedig a lánya. Hogy őszinte legyek, az idő nagy részében ez így volt. Mégis jobb szerettem, ha inkább anyaként viselkedett, nem mintha valaha is az a hagyományos édesanya lett volna. Anya a szülők és a gyerekek közti egyenlőségben hitt, meg abban, hogy mindenki legyen nyitott mindenki felé. De nekem ez nem igazán ment.

Emlékszem, úgy tizenhárom éves lehettem, amikor leültetett, hogy a szexről tartson nekem hegyibeszédet. Szörnyen kínos volt.

– Már tudok mindent – hajtogattam feszengve a magas háttámlájú széken. – Már elmondtad akkor is, amikor megkérdeztem, honnan jönnek a kisbabák.

– Igen, a tényeket valóban megosztottam veled – nyugtázta anyám. – De akkor nem beszéltem neked arról, hogy a szex mind a férfi, mind pedig a nő számára csodálatos dolgot jelent, és ha már idősebb leszel, fontos lesz, hogy élvezd is. Mint ahogy apád meg én élvezzük.

Megrándult az arcom.

– Juno, fontos, hogy kielégítsen – erősködött. – Ha mások az igényeitek, akkor nem fog működni.

Túl sok információt szivárogtatott ki. Hányingerem támadt.

Természetesen igaza volt a szexszel kapcsolatban. (Az anyáknak amúgy mindig igazuk van? Még az olyanoknak is, mint amilyen Thea?) A kezdeti csalódások után egészen ráéreztem az ízére, és rájöttem, hogy néhány pasas jobb, mint a többiek. Seannal jó párost alkottunk. Bár a végére minden borzasztóan elromlott, az elején nagyszerű volt.

Egy esküvőn ismerkedtünk meg, és az hozott össze minket, hogy igazán egyikünk sem akart ott lenni. Sean a menyasszony unokatestvére volt, én pedig a vőlegénnyel jártam egy főiskolára. Mindketten egyetértettünk abban, hogy egy ilyen puccos esküvő színtiszta pénzkidobás.

– Én úgy képzelem el, hogy az ebédidőmben beugrok az anyakönyvvezetőhöz – fejtegettem. – Csak semmi felhajtás.

– Tetszik, ha egy nő így gondolkozik – vágta rá Sean. – Tetszel nekem.

Az érzés kölcsönös volt. Örültem, hogy az este hátralévő részét vele tölthetem, no meg persze az éjszakát is. Az esküvő Donegalban, egy kastélyban került megrendezésre. Mindenki ott töltötte az éjszakát. Néhány meghívottnak még saját szoba is jutott. Nagyon jól éreztem magam Seannal, és nem tudtam elhessegetni magamtól a gondolatot, hogy talán ezúttal rátaláltam az igazira. Azt akartam, hogy működjön. Reménytelenül szerelmes szerettem volna lenni, azt akartam, hogy magával sodorjon a szenvedély árja. Talán csak azért, mert szerettem volna ugyanolyan lenni, mint a családom többi tagja.

Ugyanis ahhoz semmi kétség nem férhetett, hogy ha érzelmi dolgok kerültek porondra, akkor én voltam a kakukktojás. Én voltam a gyakorlatias azok között az emberek között, akiket nem a ráció, hanem az érzelmek vezéreltek. Én voltam az, akinek tudományos bizonyítékokra volt szüksége ahhoz, hogy elhiggyen valamit. Én voltam az, akinek anyánk „azért mert” válasza túlságosan légből kapott volt. Ezt a személyiségemben észlelt hibát annak tulajdonítottam, hogy csak egy részeg tévedés voltam. A részeg tévedés elmélete valós, amit az anyám is megerősített a szexuális felvilágosítás során. Az öltözőjében fogantam egy előadást követő ünnepségen, ahol csak úgy dőlt a pezsgő. Azt mondta, hogy ez olyan hiba volt, amit jobb, ha én magam elkerülök, bár az ő esetében még ott volt az a csalóka trükk is, hogy azt hitte, nála már beállt a menopauza. A beszélgetésünk során azt azért hozzátette, hogy bár mulasztás miatt jöttem a világra, ez nem jelenti azt, hogy ne akartak vagy szerettek volna. Csak váratlanul érkeztem. Azzal tisztában voltam, hogy szerettek – a Ryanek nagyon ölelkezős, puszilkodós, érintkezős népség, anya pedig gyakran adott hangot az irántunk való, soha el nem múló szeretetének. Ám a hiba akkor is hiba, én pedig jóval azután érkeztem, miután ő már úgy gondolta, a családja teljes. És noha szeretett, tudtam, hogy az őrületbe kergetem azzal, hogy nem vagyok hajlandó egy szavát sem elhinni neki, ha nem volt bizonyítéka. Minden engem körülvevő dolognak tudnom kellett az okát.

– Jézus ereje, Juno! – kiáltott fel egy nap színpadiasan a parton, amikor azt kérdeztem, hogy mikor érkezik a dagály és mikor az apály, valamint amikor tudni akartam, hogy a Hold fázisai hatással vannak-e rájuk. – Miért nem bírsz soha leállni a kérdéseiddel? Nem lehet, hogy csak nézd a tengert, és arra gondolj, hogy milyen szép és mi milyen szerencsések vagyunk, hogy életben vagyunk?

– De persze – vágtam rá. – De tudnom kell, miért…

– Nem kell tudnod – felelte apám, aki anya saját színdarabírója volt. – Csak érezned kell.

– Rendben – egyeztem bele, majd az iskolai könyvtárban utánanéztem a dagállyal kapcsolatos erőknek.

A szüleim intézményként tündökölnek az ír színház égiszén, Desmond és Thea Ryan. Már gyerekkoromban is a Nemzet Büszkeségének titulálták anyámat, apámat pedig Írország egyik legnagyszerűbb ma is élő színműírójának. A munkájukkal már mindketten sok díjat zsebeltek be. Mindkét szülőm a végletek embere volt: vagy az izgalmak tetőfokán jártak, vagy a legmélyebb kétségbeesés gyötörte őket. Amíg otthon laktam, ez az érzelmi hullámvasút nagyon kimerített, és a könyveimbe menekültem. A családom hitelességén csorbát ejtve nem versesköteteket vagy nagyszerű irodalmi műveket olvastam, hanem fizikával és tudománnyal kapcsolatos könyveket. Ezzel az erővel akár A Sátán használati utasítása a pokolhoz című könyvet is behozhattam volna a házba. De most, hogy jobban belegondolok, valószínűleg melegebb fogadtatásban részesült volna, mint Az idő rövid története. Éppen annyira voltam talány a szüleim számára, mint amennyire ők nekem, és talán emiatt érezték magukat közelebb a bátyámhoz és a nővéremhez, nem pedig azért, mert nagy volt köztünk a korkülönbség. Az érkezésem előtt biztonságos és stabil egységet alkottak. Én pedig azt dúltam fel.

Butler, a bátyám gimnáziumi tanárként épp annyit keresett, hogy meg tudjon élni belőle, de közben költőként publikált. Az utolsó kötetét, a Pause for Paternityt a kritikusok meghittnek és intelligensnek aposztrofálták, és még a Patrick Kavanagh-díjat is elnyerte vele. A családban én voltam az egyetlen, aki eltűnődött azon, hogy egy olyan író, mint amilyen Kavanagh is volt, akinek a versei általában rímeltek, vajon mit szólna Butler győzelméhez. Ugyanis amennyire meg tudtam ítélni a bátyám költészetét, nem állt másból, mint prózai bekezdésekből, amelyekben a félbemaradt mondatok után jött egy sor szünet. (Csakis olyan verseket olvasok, amik rímelnek. Így legalább megértem a rendszert.)

Egyik este megemlítettem ezt Gonne-nak, aki teljesen elszörnyülködött.

– Hát nem látod, milyen okos? – kelt ki magából a nővérem. – Nem hallod a zenét abban, ahogy a szavakat használja?

Megvontam a vállam. Gonne hárfázik, a férje pedig hegedül egy tradicionális ír bandában. Mindenbe belehallja a zenét.

Szeretem a zenét. De nem hallom bele mindenbe. Szeretem a szépséget. De jobban szeretem a formát és a funkciót. Nincs is ezzel semmi baj – legalábbis ezt szoktam mondogatni magamnak.

Ezért is voltam annyira biztos abban, hogy Seant nekem teremtették. Digitális tervezőként, ha jól sejtem, a formát és a funkciót ötvözi egymással. Megértette a munkámat, én pedig megértettem az övét. Számtalan érv szólt amellett, hogy nagyszerű páros lehetünk, és megannyi másik, hogy miért szeretném, ha ő lenne életem szerelme. Bár a szakításunkat követően nem nyomoztam utána a közösségi oldalakon, a barátok idővonalán időről időre láttam felbukkanni a képeit. Nagyjából hat héttel később láttam meg egy fotót, amin egy másik lánnyal szerepel. Sukinak hívták. Sean egy asztalnál ült, ő pedig mögötte állt, kezét birtoklóan Sean vállára helyezve.

Muszáj volt kiderítenem, ki ő, noha nem szoktam tébolyult módjára titokban nyomozni mások után. Sminkmesterként dolgozott. Aznap láttam az eljegyzésükről szóló Facebook-posztot, amikor Brad elment nyaralni. Jobban sokkolt, mint vártam. Mert végtére is Sean azt mondta, hogy nem áll készen arra, hogy elköteleződjön velem, és erre tessék, most elköteleződik valaki mással. Nagyon bántott.

Saoirse szerint Sean sorozatosan bevállalja az eljegyzéseket, de semmi garancia nincs arra, hogy ki is tart Suki mellett. Volt benne igazság. Végtére is ez már a harmadik kísérlete volt. Már mielőtt megkérte volna a kezem, jegyben járt valakivel. Így aztán megsajnáltam Sukit. Mert úgy gondoltam, én vagyok a szerencsésebb.

Mert azt gondoltam, ott van nekem Brad.

Az utóbbi hetekhez hasonlóan most is nyugtalanul forgolódtam félálomban. Összefüggéstelenül álmodtam, az emberek és a helyek emlékképei füstként szálltak tova, valahányszor felébredtem. Mint hogy a zsalugáterek szorosan zárva voltak, a szobában teljes sötétség uralkodott, így képtelenség lett volna megmondani, hány óra felé jár az idő.

De amikor végre kinyitottam a szememet, egyből teljesen éber lettem. Tudtam, hogy valami felrázott zaklatott álmomból. Egyre növekvő pánik közepette néztem körül az idegen szobában, de végül eszembe jutott, hol vagyok, és a szívdobogásom is kezdett megnyugodni. Ott maradtam az ágyon ülve, és füleltem, hogy hallok-e valaki mást a házban. De minden csendes volt, és úgy tűnt, senki sem tört be, hogy meggyilkoljon. Így aztán felkeltem, és elkezdtem kinyitogatni a zsalugátereket. Aggasztóan nyikorogtak, billegtek a zsanéron, de sikerült a falhoz erősíteni.

Mivel biztos voltam abban, hogy még sötét éjszaka van, teljesen megdöbbenve realizáltam, hogy odakint az ég meténgkék színben pompázik, és felhőpamacsok pettyezik. A meleg levegő narancsvirág illatát hozta felém. A közelben zsakarandafa susogott a lágy szellőben.

Lenéztem az órámra. Már majdnem nyolc volt. Hetek óta nem bírtam hat óránál tovább ágyban maradni, így még ha nyugtalanul is aludtam, akkor is tovább sikerült aludni, mint általában. Azt mondtam magamnak, hogy ez egy jó jel.

Körülnéztem a szobában. Minden holmim ott volt, ahol hagytam – a bőrönd a falnak támasztva, a kézitáska a fesülködőasztalon, a farmerem a fakó rózsaszín karosszékre hajítva. Már most túl meleg volt ahhoz, hogy farmert húzzak. Az ágyra hajítottam a bőröndömet, és kipakoltam. Elővettem egy fehér pamutfelsőt és egy farmer rövidnadrágot. A tucatnyi pólómat a három másik rövidnadrágommal együtt a fésülködőasztal fiókjába tettem, a farmert pedig, ami a következő három hónapot amúgy is a ruhásszekrényben fogja tölteni, felakasztottam, végül pedig mellécsúsztattam a fogasokra helyezett nyári ruháimat.

Elindultam a ház másik végében lévő fürdőszoba felé, útközben felkaptam egy törülközőt az ágyneműs szekrényből. Legnagyobb meglepetésemre valódi ablaka volt, ahonnan a hegyekre nyílt kilátás. A távolban megpillantottam pár házat egymás mellett egy csoportban, és úgy véltem, hogy az lehet Beniflor. A helyiség az átlátszó üveg ellenére is megőrizte az intim szféráját, és csak akkor láthatott be oda bárki is, ha távcsövet használ. És volt abban valami üdítő, hogy míg a meglepően erős sugarú zuhany alatt álltam és szappanoztam magam, addig ebben a csodás kilátásban gyönyörködhettem.

Húsz perccel később pamutfelsőmben és rövidnadrágomban, még nedves hajjal mentem lefelé a lépcsőn. Elfelejtettem lekapcsolni a lámpát, így még a konyha-étkezőhelyiség sarkában szórta a fényt. Lenyomtam a kapcsolót, majd körbenéztem. Előző este nem vettem észre, de a konyhaablakokban feltekerhető bambuszfüggöny lógott a rácsok mögött. Egyesével feltekertem, majd a nappaliba vezetett az utam, hogy kitárjam a zsalugátereket.

Amint beáramlott a fény, csak álltam és meredten néztem magam elé.

Az üvegpohár, ami tegnap még a dohányzóasztalon volt, a földön hevert. Egy darabka lepattant róla, de nem tört el. Minden bizonnyal ennek a zaja ébresztett fel az álmomból korábban.

Mély levegőt vettem. Mitől eshetett le? Lehet, hogy én emeltem fel és tettem vissza gondatlanul az asztal szélére, amikor a magazinokat néztem meg? Nem hiszem, bár elképzelhető. Múlt éjjel annyira kimerült voltam, hogy azt sem tudtam, mit csinálok. De még ha ingatagon állt is az asztal szélén, mi taszíthatta le a földre? Arra gondoltam, hogy ez megint csak egy újabb kísérteties dolog a Villa Naranjában, majd felkaptam a poharat és kivittem a konyhába. Nem számít, mit mondott Pilar, és az sem, hogy mennyire nem hiszek a kísértetekben, mégiscsak lehet, hogy a nagymama szelleme kószál itt. Lehet, hogy az idős hölgy nem szeretné, ha bárki beköltözne a házába. Lehet, hogy el akart ijeszteni. Vagy talán valaki más volt. Valaki, aki fel akarta magára hívni a figyelmemet. Meglehet, hogy itt, távol a zajtól és a nyüzsgő életemtől, olyan emberré változtam, aki hisz abban, hogy létezik egy másik világ. Aki, bár kevés esélyt lát rá, mégsem zárkózik el annak lehetőségétől, hogy egy másik dimenzióból üzennek neki. De ha így gondolom… ha így gondolom… akkor lehetséges, hogy…

– Ne nevettesd ki magad, Juno! – csattantam fel hangosan, és a szavaim visszhangoztak a szobában.

Teljes egészében értelmetlen volt azt mondani magamnak, hogy ne bolondozzak.

Aki csak egy kicsit is ismert, pontosan tudta, hogy nálam nagyobb bolond nincs széles e világon.

Elfordítottam a kulcsot a zárban, és kisétáltam. Miközben a járóköveken lépdeltem, a nap kellemesen melegített. Amikor már eléggé eltávolodtam, megfordultam, hogy visszanézhessek a házra.

Nappali fényben még szembetűnőbbé vált a málladozó festék és a napszítta zsalugáter, de élénkebb rózsaszínben és lilában pompázott a murvafürt és a sokszínű hibiszkusz is, amit a sötétben nem is vettem észre. Lehet, hogy ráfért volna a házra egy kis felújítás, de még elhanyagoltan is pompásan festett. Tökéletesen beleillett a tájba, és még csak erőfeszítéseket sem kellett tennie azért, hogy bájos legyen. Megkopott dicsősége ellenére is elragadó volt. A ház az őt körülvevő narancsfákkal és a részben járókövezett, részben murvával borított kerttel impozáns látványt nyújtott. Az előkelőség kint is folyatódott, ahol egy kis szökőkút állt, ami ugyan nem működött, sőt, legnagyobb ámulatomra ott díszelgett egy tisztességes méretű medence is. A vize kissé zavaros volt, de nem volt sem zöld, sem nyálkás, így biztos voltam abban, hogy valaki rendszeres időközönként karbantartja.

Tovább folytattam a sétámat a kertben, és a narancsliget felé vettem az irányt, ahol a rengeteg fa csak úgy roskadozott a gyümölcstől. Nem csupán a virág illatát éreztem meg korábban, hanem a narancs fűszeres zamatát is. Azon tűnődtem, vajon lehet-e szedni belőle párat, hogy reggelenként friss narancslevet kortyolhassak. Meg kell majd kérdeznem Pilart.

Egy kicsit távolabb a narancsligettől, a házhoz közelebb egy lila virágba borult zsakarandafa terebélyesedett. Alatta egy nagy lapos kő hevert, ami a megkopott jelekből ítélve napóra lehetett egykoron.

Igazuk volt, gondoltam. Mind Cleónak, mind Saoirsének, mind pedig Pilarnak abban, hogy rávettek az utazásra. Tökéletesen igazuk volt. Bár a szívem még mindig ezer apró darabra volt törve, a nap melege és a narancsliget szépsége gyógyír volt a lelkemre.

Hirtelen eszembe jutott, hogy megígértem Pilarnak, szólok neki, ha megérkeztem, és hogy a villában is minden rendben van. Berohantam, és megkerestem a telefonomat, aminek az akksija csupán tíz százalékon állt. Bedugtam az egyik adapterbe, amit magammal hoztam, és rácsatlakoztattam az egyik fali konnektorra. Erre azonnal elment az áram.

Elmormoltam halkan pár csúnya szót. Odamentem a villanyóraszekrényhez, felkapcsoltam a főgombot, majd kerestem egy másik konnektort a telefonomnak. Ezúttal elkezdett tölteni, és azonnal pityegett is, ahogy megérkezett az üzenet. Pilar küldte.

Minden oké? – érdeklődött. – Ha jól sejtem, rendben odataláltál, hiszen semmilyen pánikszerű hívást nem kaptam az éjszaka kellős közepén.

Minden rendben – írtam neki vissza. – A ház csodás, csakúgy, mint az idő.

Itt ma nyirkos és szürke minden – jött az azonnali válasz. – Örülök, hogy jól érzed magad. Ne felejtsd el, hogy van wifi is a házban. Az az egyetlen előfizetés, amit anya nem mondott le – neki is szüksége van rá, amikor ott van. Maradjunk kapcsolatban. Érezd nagyon jól magad! Csók, P. U. i.: Ha érik a narancs, nyugodtan szedj belőle magadnak.

A szám mosolyra húzódott, ahogy az utolsó üzenetét olvastam, és éreztem, ahogy gombóc gyűlik a torkomban. Annyian szerették volna, hogy jól érezzem magam. Annyian szerették volna, hogy jobban legyek. Mégis, annak ellenére, hogy úgy tartják, az idő minden sebet begyógyít, hónapok elteltével sem mondhattam azt magamról, hogy felépültem. Még csak távolról sem. És még ha sikerül is, az is sok időbe fog telni. Függetlenül attól, hogy hova utazom, és mit csinálok.

3. fejezet

„Érezd jól magad!”

Ezek voltak az utolsó szavak, amiket búcsúzáskor mondtam Bradnek, amikor nyaralni indult. Még egyszer elismételtem, miután búcsúzóul megcsókolt. Meleg, szenvedélyes csókot lehelt az ajkamra annak a hotelnek a parkolójában, ahol előző este megszállt. Brad az idejét a belfasti kórház és a dublini magánklinika között osztotta meg. Előbbiben alkalmazottként dolgozott, utóbbiban részesedése volt. Sokkal ambiciózusabb és sikeresebb volt nálam. Hát persze, hogy az volt. Radiológus szakorvosként teljes értékű orvosnak minősült. Én nem voltam az, még akkor sem, ha elvégeztem egy másik képzést a sürgősségi gyógyászat területén.

– Hiányozni fogsz – mondta. – Bárcsak ne kellene elutaznom!

– Én is azt kívánom, bárcsak ne mennél el!

– Írok, amikor csak tudok. Az az istenverte hálózat mindig vacakol ott, de igyekszem.

– Biztos vagyok benne, hogy hamarosan lehetőségünk nyílik arra is, hogy együtt nyaraljunk – bátorítottam.

– Hát persze.

A hangja sóvárgónak tűnt. Egy kicsit én magam is vágyakoztam. Nem akartam, hogy nélkülem utazzon Olaszországba, de már korábban leszervezte az utat. Azt mondta, rokonai élnek ott.

Nem tehette meg, hogy nem megy el. Sőt azt is sajnálta, hogy nem hívhat el engem. Legalábbis addig nem, amíg nem találkoztam velük teljesen más körülmények között.

Azt mondtam, hogy részemről ez rendben van, de őszintén szólva szerintem tökéletes lett volna, ha az olasz rokonaival az umbriai villájukban ismerkedem meg. Nem nagyon ismerem Olaszországot, de már attól szexibbnek érzem magam, ha olasz neveket ejtek ki a számon. Ezt el is árultam neki, mire ő csak felnevetett, újból megcsókolt, és azt súgta, hogy én vagyok a legszexibb ír nő, akivel valaha találkozott, és még csak Olaszországba sem kell utaznom ahhoz, hogy szexi legyek. Majd olyan hanglejtéssel búgott el egy „ti amo”-t, hogy a térdem beleremegett a vágyakozásba.

Nem bírtam másra gondolni, csak arra, hogy ha nekem olasz rokonaim lennének, akkor biztosan nem Írországban dolgoznék, de aztán Brad eszembe juttatta, hogy ő maga Carrickfergusban született és nőtt fel, ami csupán egy rövid autóútra van Belfasttól, és bár Olaszország csodás, de mégsem érzi az otthonának. Majd azon kezdett morfondírozni fennhangon, hogy nem tudja, nem lenne-e jobb, ha Belfast helyett Dublin lenne a jövőbeni otthona, mire még vadabb remegésbe kezdett a térdem.

Amikor beszállt az autójába és lehúzta az ablakot, még egyszer jó szórakozást kívántam neki, mert nem akartam, hogy azt higgye, hogy én olyan tapadós barátnő vagyok – még akkor sem, ha közben arról álmodoztam, hogy együtt élünk. Erre minden reményt meg is adott nekem, amikor arról beszélt, hogy esetleg Dublin lesz az a hely, ahol mindezt meg tudjuk valósítani. De Sean után igyekeztem lazára venni az életet. Mégis, amikor aznap este hazaértem az albérletembe, vennem kellett egy hűsítő zuhanyt, mert egész testemben remegtem a vágytól.

Az elkövetkező napokban sokat gondoltam rá, és bár a munkahelyemen túl elfoglalt voltam ahhoz, hogy perzselő remegést kiváltó gondolataim legyenek, éjszakánként mégis úgy hiányzott, mint még soha. Rendszeresen küldte a WhatsApp üzeneteket fotókkal megspékelve, amiken a lélegzetelállító olasz vidék vagy San Alessio középkori városa volt látható, és épp úgy festett, mintha egy történelemkönyvből ollózták volna. Nem is igazán tudtam elhinni, hogy valóban élnek ott emberek, de Brad biztosított arról, hogy igen.

Az utolsó üzenetet a nyaralása negyedik napján kaptam tőle, és olyat küldött, amitől csaknem összerogytam, ahogy sorban álltam az autókölcsönzőnél.

A mai vacsora helyszíne. Mindjárt csatlakozom hozzájuk. Szeretlek. Hiányzol. Millió csók, B

A fotón egy vörösesbarna épület volt látható, néhány rácsos asztallal és zöld napernyőkkel. Tökéletesen festett. Azt kívántam, bárcsak rávettem volna arra, hogy elvigyen magával. Majd ugyanazokat a szavakat küldtem el neki válaszüzenetben, amiket a búcsúzásnál is mondtam.

Ezt követően fogtam magam, és elmentem Saoirsével és Cleóval egy pubba, és én is jól szórakoztam.

Csak másnap este jutottak el hozzám a hírek. A kórházban nagyon sűrű volt a napom, és túl elfoglalt voltam ahhoz, hogy azon problémázzak, hogy reggel nem küldött nekem üzenetet. Igazából nem is jutott eszembe egészen addig, amíg haza nem értem, és neki nem álltam babos kenyeret készíteni. Akkor döbbentem rá, hogy aznap nem írt, így aztán küldtem neki egy üzenetet, amelyben megkérdeztem, hogy vajon ma is valami fájdalmasan gyönyörű helyszínen fog-e vacsorázni, és mellékeltem hozzá az egy adagot tartalmazó babkonzervemről lőtt képet. Meg is sértődtem, hogy nem válaszolt egyből, és rossz érzéssel töltött el a gondolat, hogy valahol egy pohár Chiantival a kezében ejtőzik, éli az életét megfeledkezve a telefonjáról – és rólam.

Ezután kapcsoltam be a tévét.

– A Richter-skála szerinti 5,9-es erősségű földrengést mértek – mondta be a híradós. – Az épületekben súlyos károkat okozott, néhány közülük össze is omlott, és több sérültről érkezett hír – folytatta a riporter, aki egy épület előtt állt, amelyet, úgy tűnt, egy bontógolyó rombolt szét. – Eddig tizenkét áldozat halálát állapították meg, de a halálesetek száma várhatóan nőni fog.

Aztán a képernyő alján futó szalagon ott álltak ezek a szavak: Földrengés rázta meg Olaszország umbriai régióját.

– A kis olasz város, San Alessio lakói, akik a legközelebb voltak a földrengés epicentrumához, még mindig sokkos állapotban vannak – folytatta a riporter.

Kiesett a kenyér a kezemből.

Brad is ott volt San Alessióban.

Ügyet sem vetve a padlón heverő kenyérre, előkaptam a telefonomat.

Hallottam a híreket. Jól vagy? – üzentem neki. – Hívj fel!

De nem jött válasz. Azzal nyugtattam magam, hogy egy olyan helyen, ahol eleve nincs rendes térerő, ott még súlyosabb kommunikációs problémák adódhatnak egy ilyen szörnyű eseményt követően. Vezetékek sérülhettek. Lehet, hogy a hálózat túlterhelt. Nem kell rögtön rémeket látni, csak mert nem lépett velem kapcsolatba. Ezenkívül Brad orvos volt. Ösztönösen az lenne az első dolga, hogy segítsen az embereken, nem pedig az, hogy engem hívjon. Mindazonáltal azért örültem volna legalább egyetlen üzenetnek, hogy ne aggódjak. De az is lehet, hogy elsőre a szüleinek üzent. Így szoktak az írek cselekedni. Hazatelefonálnak. Csakhogy én nem tartoztam Brad otthonához. Még nem.

Felkaptam a kenyeret, és a szemétbe hajítottam. A mikrohullámú sütő pittyegett, hogy jelezze, a bab elkészült. Otthagytam a tányérban, és leültem a tévé elé.

Saoirse tizenegy óra körül arra érkezett haza, hogy kényszeresen kapcsolgatok a hírcsatornák között.

– Istenem, Juno! – kiáltott fel, ahogy elmeséltem neki. – Rendben vagy?

– Jól vagyok, persze, én jól vagyok. Brad miatt aggódom.

– Biztos vagyok benne, hogy ő is jól van – fonta körém a karját, és megölelt. – Valószínűleg valamelyik segítőponton dolgozik.

Bólintottam.

– Nekem is ez jutott eszembe.

– Írni fog neked, amint lehetősége nyílik rá – nyugtatgatott Saoirse.

– Tudom.

– De akkor is aggasztó – ismerte el Saoirse.

– Az – helyeseltem, és újra csatornát váltottam.

Nem tudtam megállni, hogy ne aggódjak. Ugyanakkor abban is biztos voltam, hogy megéreztem volna, ha valami történik vele. Ami persze végtelen nagy ostobaságnak tűnt egy olyan embertől, akinek mindig bizonyítékokra volt szüksége ahhoz, hogy bármit is elhiggyen.

Szerencsére másnap nem kellett dolgoznom, ugyanis az egész éjszakát a tévé előtt töltöttem. A látóhatáron épp a hajnal első sugarai kezdtek megjelenni, amikor végre megérkezett a hír.

– Megerősítették, hogy egy észak-ír család is érintett abban a földrengésben, ami tegnap Olaszország központi részét rázta meg.

A férfi riporter egy utca szélén álldogált, ami rommá vált.

– A család felnőtt tagjait Brad és Alessandra McIntyre-nek, a háromesztendős fiukat pedig Dylannek hívták.

Ekkor egy fénykép villant fel a képernyőn, és én némán bámultam.

– Brad és Alessandra életüket vesztették, míg fiukat, Dylant a helyi kórházba szállították, hogy ellássák a sérüléseit, amelyek nem életveszélyesek – a riporter lepillantott a jegyzeteire, majd tovább folytatta. – A McIntyre család minden évben ellátogatott ide, és igen közkedveltek voltak a helyiek körében. Alessandra nagyszülei erről a környékről származtak, jóllehet az 1960-as években Belfastba költöztek, hogy megnyissák az éttermüket. Az éttermet most Alessandra édesapja vezeti, és nagy népszerűségnek örvend.

Csak mondta tovább, de hozzám már nem jutottak el a szavai. Teljesen megbénított a fotó, amin ott volt Brad, az én magas, szőke és jóképű Bradem, amint egy megdöbbentően vonzó nő mögött állt, aki élénkvörös ruhát viselt, szív formájú arcát göndörödő tincsek keretezték. Brad egyik keze a nő vállán pihent, a másikban pedig egy kisfiút tartott.

Minden erőmmel próbáltam felfogni, amit látok. Valami szörnyű tévedés történhetett. Semmi más. Brad nem volt házas, és gyereke sem volt. Ő az én pasim volt. Az a férfi, akihez reményeim szerint egyszer majd hozzámentem volna. Biztosan valami tévedés történt. Talán összetévesztették valakivel. És akkor esett le, hogy a riporter azt közölte, a fotón szereplő férfi elhunyt. Így aztán ha a kép valódi, akkor az én Bradem halott. Ez egyszerűen lehetetlen. Forgott velem a világ. Nem bírtam normálisan gondolkozni sem. Teljesen és totálisan sokkot kaptam.

Hallottam, hogy a riporter még beszél, most már valaki más történetét meséli el, és láttam a képernyőn felvillanó képeket is, de úgy tűnt, semmi nem jut el hozzám a külvilágból. Semmi sem volt valós, semmi sem volt biztos. Mozdulni sem bírtam. A lábaim nem engedelmeskedtek, a testem pedig úgy tűnt, külön életet él. Ott ragadtam a kanapén, és alig kaptam levegőt.