Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Sergej Palij

Bumerang

2009, ACT

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin és Roman Kulikov

Műfordító:

Sándor Gábor

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

ISBN 978-963-551-216-4

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2011 by Szergej Palij

© Hungarian translation 2025, Sándor Gábor

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Első fejezet
A titokzatos relikvia

A TARKÓMMAL, egy egész rozsdaréteget leverve róla, nekikoppantam az íves fémboltozatnak. Szúrós morzsalékok hullottak a gallérom mögé, kellemetlen hidegükkel döfködve a nyakamat. Szitkozódtam, reflexszerűen megrántottam a vállamat, és gyorsan szemügyre vettem a gépkarabély célgömbjén át a kerek fényfoltot a nagy átmérőjű cső végén.

Ha Koboldnak akár csak egyetlen gránátja maradt volna, már rég halott lennék. De szerencsére se kézigránátja, se gránátvetője nem volt. Ezért az a rohadék nagylelkűen arra várt, hogy előbújjak rejtekhelyemről, vagy inkább a csapdából, ahová olyan sikeresen bevergődtem magamat. Kobold tisztában volt vele, hogy nem maradt hová visszavonulnom, és az őt támadó bármilyen akcióm ostobaság lenne, egyenlő az öngyilkossággal. Ráadásul segítséget se tudtam hívni a hálózaton keresztül, mert a PDA azonnal leállt, ahogy beléptem az elhagyatott kombinát területére. Nyilvánvalóan, az itt egyértelműen jelen lévő, szokásos, rendellenes energiamező kedvezőtlen befolyással bírt az elektronikára nézve, a detektor ugyanis már a PDA lebénulása előtt megadta magát.

A szituáció, testvérek, egyértelműen patthelyzet: én a téglaégető kemence túlsó végében rejtőztem, és belülről vettem célba az ajtónyílást. Kobold meg odakintről.

Ha az a fattyú csak a kisujját is bedugja a feltöltő nyílásba, azonnal kap egy nagy adag ólmot. Ha én dugom ki az orrom hegyét, engem kap el egy csípőből leadott, nem spórolós sorozat. Az ő taktikai fölénye abban rejlik, hogy szabadon mozoghat az udvaron a lőállás megváltoztatása céljából, az enyém az, hogy sötétben lapulok, és öt oldalról védenek a kemence rozsdásodó, de még mindig elég vastag falai. Az évek során ezeket a rozsda eléggé kikezdte, gödröket és egyenetlenségeket vájt az acélba, így a rohadéknak az sem opció, hogy egy jó szögben leadott és gellert kapott lövéssel kiiktasson engem. A lőszer hajlamos kifogyni, és a Zónában ennek pazarlása a sekélyes elme egyértelmű jele. Kobold persze egy igazi barom, de nem idióta.

Előbb-utóbb mindenképp ki kell jutnom valahogy ebből a fém gázkamrából.

– Szóval beástad magad, tökorrú? – hallatszott odakintről az eső zaján át. – Nem félsz, hogy elülöd a segged?

– Neked meg jól beveri a fejed a lezúduló víz odakint – vágtam vissza felcsattanva. – Nemsoká’ elmegy az a kis eszed is tőle.

– Nem szenvedsz klausztrofóbiás rohamoktól?

– Egyelőre bírom. Te sokáig akarod még pácolni magadat?

– Elég türelmet gyűjtöttem egész évre. Kár, hogy megszorult a kézikerék, különben bezárnálak egy hétre, és kivárnám, míg szomjan döglesz, vagy belefulladsz a saját szarodba.

– Álmodozz csak! Addig legeléssz ott a savas esőben!

Kobold nem felelt. Az eső továbbra is szakadt, szaggatott ritmust dobolva az acélboltozaton. A kemencében ez a kopácsolás halkan visszhangzott, eltompította a hallást, és nyomást gyakorolt a tudatra. Úgy hangzott, mint valami rémítő szörnyeteg öblös hangú mormogása.

– Figyelj, tökorrú… Dobd ki a szajrét, és elmegyek innen – tett ajánlatot ismételten Kobold. – Biztos nem ér annyit, mint az életed, he?

– Lószart neked, nem az én zsákmányomat.

– Há-át… Alig várom már, hogy kiverhessem az agyad abból a kopasz fejedből.

Törött üveg ropogása súlyos bakancstalpak alatt. Szóval tüzelőállást változtatott.

Hát, valószínűleg tényleg el fog kapni, ami azért eléggé sértő. Hisz nem számít, meddig ücsörgök ebben a kutyaólban, előbb-utóbb csak ki kell mennem, és akkor az a barom egyértelműen taktikai előnyben lesz. Egy pillanatnál ugyanis kicsivel tovább tart, míg meghatározom a pozícióját, és célzottan tüzet nyithatok rá, neki meg ennyi bőven elég lehet, hogy vagdalthússá változtassa nekem felbecsülhetetlenül drága testemet.

Hé, Zóna Démonai! Hol vagytok, amikor szükség van rátok? Legalább néhány vérszívó erre rohangálhatna, vagy a legrosszabb esetben egy csapat lassú észjárású zombi. Felzabálhatnák a rohadékot, és jóllakottan böfögve elvonulhatnának emészteni a legközelebbi pincébe. Én meg szép nyugiban elcaplathatnék a №92-be vagy Szidorovics bunkerébe, búcsút inthetnék a különleges szajrénak, és három napig megszakítás nélkül moshatnám kifelé a testemből a radionuklidokat, vodkával.

Kár, hogy a Határsávon belül az efféle feltételesen megfogalmazott cselekedetek általában nem valósulnak meg.

Ám én még a helyzet ilyen általános nyomorúsága ellenére is elégedett voltam. A nadrágszíjamra fűzött, hermetikusan lezárt konténerben lapuló relikvia ugyanis akár még a jelentős kockázatot is megérte…

Másfél napja alkudtam meg a népszerű, kültelki, №92 néven közismert bár társtulajdonosával egy kézi számítógépre, másnéven PDA-ra. Félholt háttértárán egy üzenettöredék és az utolsó helyszín pontos koordinátái voltak kihámozhatóak: a leszakadt vasúti híd és az Agroprom déli része között. Ez a PDA korábban egy tapasztalt veteráné volt, a pletykák szerint neki sikerült kapcsolatba lépnie a Zóna Gazdáival, ám utána eltűnt.

De a pletykák csak pletykák, az információ pedig információ.

A fő furcsaság az egészben az, hogy erről a PDA-ról évek alatt sem érkezett meg a hordozója halálát közzétevő jelentés. A stalker szimplán csak eltűnt, emiatt sokan hajlamosak voltak hinni benne, hogy elérhette a mitikus Kívánságteljesítőt, és a Zóna Szellemévé vált. Vagy végképp odaveszett a Szarkofág mélyén. A PDA hálózati kapcsolata viszont úgy fél hónapja váratlanul megszakadt. A veterán régi haverjai, köztük néhány nagyon is tiszteletre méltó zónajáróval, összerántottak egy csapatot, alaposan bevásároltak lőszerből Szidorovicsnál, és elindultak az Agroprom határa felé, felkutatni a stalkert. Két nap múlva vissza is jöttek. Meglepetten, koszosan és… kissé zavartan. A lényeg, hogy barátjuk helyett csak egy félig lemerült akkumulátorú PDA-t találtak, mintha a tulajdonosa egyszerűen elejtette vagy elhajította volna. Miután átnézték a fájlokat, és nem találtak semmit, a veteránok vállat vontak, becserélték néhány liter vodkára a használhatatlan készüléket, és tovább mesélgették történeteiket a régi időkről.

Én viszont megvettem a ketyerét, hátha jó lesz még valamire. Hisz, mint azt tudjuk, olyasmi, hogy túl sok információ, egyszerűen nem létezik. Ráadásul egy nappal korábban volt szerencsém megszerezni egy ritka, Aranyhal nevű relikviát egy szerencsés zöldfülűtől, amit aztán meglepően túlárazva sikerült elpasszolnom. Szóval, akkoriban volt pénzem, vagyis ahogy mondani szokás, megengedhettem magamnak.

A PDA tele volt meglehetősen unalmas személyes jegyzetekkel, egy félmeztelen csaj rossz minőségű fotóival és sérült tartalommal. Őszintén szólva, ez nem valami sok. Ám a rengeteg kukaérett fájl között akadt egy érdekes példány is.

Mint már említettem, egy szöveget és a tulajdonos utolsó tartózkodási helyének koordinátáit tartalmazta. Az azért kijelenthető, hogy ez a feljegyzés se kelti fel a figyelmemet, ha nincs az a másik eset…

Egy héttel korábban egy barátom, a Droj hívójelű, tiszteletre méltó zónajáró visszatért egy újabb portyáról a Sötét Völgyből. Szajré nélkül, éhesen, átfázva, határozottan kijelenthető, hogy tanácstalanul és egy igazi szektáshoz illő megszállottsággal lökve a sódert egy addig még besorolatlan relikviáról, miszerint az hátrafelé lépkedésre kényszerítve elvonszolta az egyik emberét. Droj mindezt csak azután mesélte el, hogy benyakalt hatszáz gramm vodkát, ezért a rövidlátó ifjoncok egy részeg hőzöngésének vették szavait, kinevették, és felvidámodva meg is feledkeztek róla. Én viszont részletesen kikérdeztem. Hisz a Zóna furcsaságaival kapcsolatban bármiféle információ akár az életet is jelentheti a jövőben, és nemcsak meghallgatni, de alaposan megvizsgálni is érdemes őket.

Emlékszem, Droj lenyelt még egy fél pohárral, hangosan kifújta orrát a padlóra, és azt mondta: „Ez valami új volt, testvér. Saját szememmel láttam, ahogy egy fickó, az egyik bicskám, hirtelen mozdulatlanná válik, mintha egy Zsugori a földhöz tapasztotta volna, majd megtántorodik, és elkezd hátrafelé lépkedni. A detektorommal semmiféle anomáliát nem láttam. A biztonság kedvéért azért odadobtam egy csavart, majd átfutottam az istálló sarkához, ahová elcibálta valami. De ott nem volt senki. Vágod? Alig néhány másodperc, és… A nyomok a nedves füvön hirtelen véget értek, anomáliát vagy visszamaradó rendellenességet nem találtam. Mintha a bicska csak úgy átesett volna a talajon. És… – Droj itt felvonta világos szemöldökét, bizonytalankodva, vajon mondja-e tovább is. Aztán döntésre jutott, és folytatta: – És, testvérem, az ajtó félig elkorhadt szemöldökfáján ott volt egy oldalára fektetett nyolcas szám. A festése teljesen friss, egy csepp még meg is folyt rajta, de a bioszkennerem patkánynál nagyobb élőlényt egy kilométeres körzetben nem talált. Ennyi volt, testvér.” Monológja végén Droj tenyerével megdörgölte szeplős képét, felhajtotta a maradék piát, és homlokával megtámaszkodva a pulton, boldogan elmerült az öntudatlanságban.

Amikor megszereztem az eltűnt veterán PDA-ját, őszintén szólva, erről a tragikus történetről már meg is feledkeztem. Ráadásul maga Droj, miután kijózanodott, többé sosem beszélt a bicskája titokzatos eltűnéséről és a portya más furcsaságairól. Ettől kezdve alapvetően zárkózott és ingerlékeny lett. A minap még az én Zöld haverommal is összeveszett. Ez nemcsak a №92 bár törzsvendégeit lepte meg, de magát Zöldet is, az egyik legbékésebb, magányosan portyázó stalkert.

A PDA-t passzív módba kapcsolva átfutottam a könyvtárakat, eközben az egyik fájl valahogy felkeltette a figyelmemet, és eszembe juttatta Droj történetét.

A jegyzet tartalma konkrétan ennyi:

…Agroprom/DK/18-I99/07:03_

_Naptár. Üzenet aktiválása 19.09_

_Úgy döntöttem megkerülöm a kiterjedt gravitációs anomáliamezőt és egy elhagyott üzemben kötöttem ki. Koordináták rögzítve. Az udvaron majdnem belekeveredtem egy anomáliába és elindultam hátrafelé…_

Ennyi. A jegyzet a mondat közepén megszakadt.

Máskor nem tulajdonítottam volna különösebb jelentőséget neki, hisz gondold csak el, az illető úgy döntött, emlékeztetőt ír magának egy gyanús helyről, mi van ebben? Igen, ilyesmiket százával olvashatsz mindennap a stalkerek hálózatán…

De hirtelen mintha villám csapott volna belém. Lépjünk csak vissza egyet! Itt, pont ezen a helyen ér véget a jegyzet! Az agyamban azonnal összekapcsolódott a kettészakadt papírlap két fele. Droj is arról beszélt, hogy a bicskája hátrafelé lépkedett, mielőtt eltűnt…

Egy perccel később, a bárból kilépve a friss – he-he – levegőre, már el is vetettem a két incidens közötti kapcsolat ötletét, véletlen egybeesésnek minősítettem őket, és átkoztam magam, hogy lehetek ilyen impulzív, akár egy oktondi zöldfülű. Még hogy én fontosnak találtam Droj részeg spekulációját, meg valaki kétes értékű PDA-jának félbemaradt jegyzetét!

Ám azt sosem tudhatod, mi az igazán fontos a Zónában.

Elszívtam egy cigit, pedig már jó ideje nem bagóztam. Elgondolkodva álldogáltam, felkotortam a csizmám sarkával egy száraz falevelet a járda szélén, és meglepve konstatáltam, hogy nem tudok szabadulni a mulatságos módon hátrafelé lépkedés gondolatától. Határozottan beásta magát a fejembe, és pimaszul kiűzött belőle minden mást. Ráadásul a tudat racionálisan szervezett részének azt kiabálva, hogy: hé ébresztő, ez nem lehet véletlen! Az intuíció ott kalapált a koponyám hátsó részében, akár egy fakopáncs és egy metronóm agyament keresztezése.

Még vagy negyedóráig tébláboltam a repedezett aszfalton, egy buszmegálló kopott váza közelében, kezemet a hátam mögött összefogva, időnként megállva. Akár a proletariátus vezére, a fenébe is… ezt hozza a hazai nevelés.

A találgatás nem szállt tova. Irigylésre méltó tempóban kikristályosodott, felpörgött, egyre több helyet foglalt magának méretes, kopasz fejemben, és végül határozott feltételezéssé formálódott.

Mi van, ha ez valami korábban sosem látott anomália?

Na de szinte minden új anomália valami új relikvia megjelenését is jelenti!

Az új relikviák pedig mindig rengeteg pénzt, a fenébe is, te tökfej!

Megálltam. Üres tekintettel körülnéztem, hátha valaki ki akarja hallgatni a gondolataimat. Köptem egyet.

Végtére is, mit veszíthetek? Elsétálni az Agroprom határáig? Ha új anomáliát nem is találok, visszafelé beugrom a Szeméttelepre, és összeszedek mindenféle hasznos csecsebecséket, ezeket visszaérve elpasszolom. A szajré mindig ér valami pénzt, és, mint jól tudjuk, soha egyetlen okos ember sem mondta a pénzt felesleges dolognak…

Egy órával később már túl is voltam az elágazáson, ahogy megbízható gépkarabélyommal felfegyverkezve az első sorompó felé tartottam. Az övemen egy széles pengéjű deszantos kés, Nagy Ben{1} a tokjában, egy hermetikusan lezárt konténer és egy kis zsák a csavarokkal. A málhamellényben elsősegélykészlet, egy PDA, beépített anomáliadetektorral és Geiger–Müller-számlálóval, megtöltött tartalék tárak, párosával összeszigszalagozva, egy PSO-1 céltávcső a kalashoz, két kézigránát és egy doboz szerszámokkal. A vállamon kényelmesen elrendezett hátizsák, benne polifoam, száraz kaja három napra, vodka, vihargyújtó, száraz spiritusztabletták, tudományos elsősegélykészlet, két olcsó, de hasznos relikvia, meg egy tehetősebb stalker egyéb kiegészítői.

Sem másodhegedűst, sem valakit az öregek közül nem vittem magammal, úgy döntöttem, ha sikerrel járok, csak a kedvesem kap a szajréból, szégyenletes kudarc esetén pedig legalább nem röhög ki senki. Arra se vágytam igazán, hogy valami idegennek magyarázkodjak igencsak kétes következtetéseimről. A Zónában pedig nagyjából mindenki idegen. Még a testvér és a rokon is.

Az első meglepetés rögtön a szögesdrót megereszkedett szakasza után várt rám egy, a seregtől úgy fél évvel korábban hátrahagyott, elnéptelenedett ellenőrző pont közelében, ahogy észak felé haladtam, közeledve az egyik stalker táborhely felé.

A betontömbök mögül morogva és az átnedvesedett homokzsákokat kapirgálva vagy fél tucat vak kutya rontott ki az útra…

Az utóbbi időben a mutánsok elvesztették minden szégyenérzetüket és félelmüket. Rászoktak, hogy kijönnek egész a Határvidék belső széléig, ahol a Zóna hatása már annyira legyengül, hogy a lények szó szerint meggárgyulnak, miután kikerültek a módosult szervezetük működéséhez szükséges rendellenes energia áramlásából. Ezért aztán elvakult dühvel rohamozzák a katonai állásokat, és elpusztulnak a golyózáporban, de néha még így is sikerül kitörniük a Határsáv külső oldalára, ahol viszont alig néhány óra alatt elvesztik minden erejüket, és kimúlnak. Mintha valami kiűzné őket a Zónából, egyenesen a biztos halálba. Még a pszeudointelligens fajok is öngyilkos merényleteket hajtanak végre. Időközönként megtörténik az effajta tömeges kivándorlás, és rendszerint szörnyű erejű kitörést, illetve másféle súlyos metamorfózist vetít előre az anomáliamezők összetételében vagy az instabil környezet általános elrendeződésében. Mintha a Zóna egész, bonyolult szervezete gyötrődne egy új szerv növesztése előtt. A mutánsok pedig igencsak érzékenyek az ilyen közelgő változásokra, emiatt elveszítik józan eszük maradékát is. Menekülnek, akár a bacilusok egy hatalmasra nőtt leukocita elől.

Ám a korábbi évek tapasztalatai alapján a kataklizma leghamarabb egy héttel a mutánsok tömeges pszichózisának kezdete után következik be. Szóval maradt még néhány napom…

Elsőre úgy gondoltam, a vak kutyák valójában csak vacsorázni akarnak hőn szeretett testemből, ezért azonnal lövésre emeltem a gépkarabélyt, hogy határozottan beleavatkozzam a tervezett étkezésbe. De a kutyák rusnya fejüket ingatva balra fordultak, és levágtáztak a töltésen, nyüszítve, meg-megcsúszva a nedves köveken, kavicsokon. Így nem is kezdtem el lőszert pazarolni a korcsokra, figyelmemet inkább visszafordítottam az ellenőrző pont fülkéjére.

És nem is hiába.

Két kifejlett sznork kúszott ki szép nyugiban az útra, és gázálarca bepárásodott szemvédő üvegén át beesett szemekkel rám meredt. Az első szinte azonnal előreugrott, a másik pedig szimatolt, majd törzsével együtt gázmaszkját is megrázva elkezdett oldalazva kitérni, hogy oldalba kaphasson.

Na, ez már túlment minden határon! Én ugyan láttam zombikat, fanatikus makacssággal átnyomakodni a szögesdrótokon, otthagyva az éles fogakon saját húsuk maradványait, láttam vaddisznókondát, ahogy kirontanak, túl a Határsávon, és rohangálnak, amerre a szemük lát, meg bepörgött ugrópatkányokat is, ahogy cikcakkban pattognak keresztül a tilalmi zónán… De hogy sznorkok?! Ráadásul egyszerre kettő is! Tiszta őrület!

Az esetlen, első pillantásra pszeudo-főemlősök a Zóna egyik legveszélyesebb és leggyorsabb lényei. Valaha katonák vagy kutatók lehettek, de a sugárzás és a rendellenes energiakitörések az embereket állati életmódot folytató, ám ezzel együtt is azért valamiféle intelligencia-maradványokkal rendelkező szörnyekké változtatta, és ez nyilvánvalóan valamiféle előnyt biztosított számukra sok más lénnyel szemben.

Már többször volt alkalmam találkozni sznorkokkal. De, először is, messze a Határsávon belül, másodszor pedig: egyesével. Ez a páros viszont láthatóan elveszítette minden tartózkodását, és lakmározni akartak a becsületes zónajáróból, testvériesen kettőbe tépve az illetőt.

A zónajáró azonban egyáltalán nem örült ennek a kilátásnak.

A gyáva vak kutyákkal ellentétben a menekülés az életemért egyáltalán nem szerepelt a terveim között, mert ebben az esetben akár több órát is várhatok, mire ezek a lények teljesen kimerülnek, vagy meg kell tennem egy több mint egy kilométeres kitérőt jobbra és ott átkelni az úton, egy sokkal kényelmetlenebb ponton. Mellesleg, az sem valószínű, hogy a sznorkok egyáltalán lehetővé tennék a meglógást, ezek a ragadozók rendkívül mozgékonyak és kitartóak…

Miután a felugró sznorkot még a levegőben elkaptam egy sorozattal, ezzel néhány méterrel odébb lökve, azonnal elgurultam oldalra, nehogy a bűzlő haverja ledöntsön a lábamról. Aztán fél térdre emelkedve újra felemeltem a kalast.

Az első mutáns tisztességes adag ólmot kapott a mellkasába, és zihálva botladozott az aszfalton. Ám a jelek szerint egyelőre nem sikerült eltalálnom egyetlen létfontosságú szervét sem, így gyorsan összeszedte magát, és fürgén ugrándozni kezdett egy helyben, felkészülve a következő támadásra. Sűrű, sötét vér fröcsögött a koszba, de a lény ezzel egyáltalán nem törődött. Mint ismeretes, a sznorkok idegrendszere sajátos felépítésű, a receptorok egyes osztályai a mutáció miatt elsorvadtak, és a szinoptikus kapcsolatok is nagyon eltérnek a szokásostól. Ezeknek a nyavalyásoknak a fájdalomküszöbe annyira kitolódott, hogy a sokk, ami bármely más lényt ennyi lőtt seb miatt kiütne, a sznorkork számára semmiség. Szúnyogcsípés.

A második pszeudo-főemlős ezalatt majdnem elkapott erőteljes végtagjaival ugrás közben. Ha nem vetődöm el a támadás elől, most törött nyakkal hevernék. A sznorkok villámgyors reakciója hihetetlen ugróképességükkel párosulva nagyon veszélyes ellenfelekké teszi őket.

Jobbra fordítottam a fegyvercsövet, és a rohadék azonnal reagált: úgy ugrott, hogy csak a nyomvonala villant meg a párás levegőben. A másodperc töredékével elkésve rántottam meg az elsütőbillentyűt, ezért azonnal el is engedtem, hogy ne pazaroljam a lőszert; a sznork meg már ott is ült az ellenőrző pont betontetején, és pofátlanul rám vigyorgott a gázálarcon keresztül. Egy-két lövedék, híg sárszökőkutakat verve, még így is belecsapódott a nedves szántóföldbe.

A sznorkok ugrándozva szétváltak, hogy harapófogóba vegyenek. A sérült észrevehetően lassabban mozgott, de még így is félelmetes ellenfél maradt. Rusnya haverja pedig továbbra is úgy vágtázott egy jól kivehető íven, mint egy felpörgött pávián támadás közben.

Nyílt terepen maradni és így feltartóztatni két vad mutáns rohamát irreális elképzelés. Valamelyiket letámadni azt jelenti, hogy felkínálod a hátadat a másiknak. Nekem pedig semmi szándékom közvetlenül a Zóna „kapujában” hősi halált halni. Következésképp az egyetlen kiút, hogy elfoglalok egy olyan pozíciót, ahonnan mindkét támadót szemmel tarthatom, és ezzel együtt a hátam számára is megbízható védelmet biztosítok.

Az ellenőrző pont!

Ez az összes taktikai megfontolás a másodperc töredéke alatt villant át az agyamon, és testem azonnal reagált a meghozott döntésre. Elmozdultam balra, megpördültem, szememet továbbra is az agresszívebb sznorkon tartva, és fokozatosan elkezdtem visszahúzódni a felszakított homokzsákok felé.

A lények azonnal kitalálták a szándékomat. Felrikoltottak, mint az elcsüggedt, az utolsó esélyt megragadva, egy sarokba húzódva, halálra váltan, lélegzetét visszatartva rejtőző áldozatot kiszagolt ragadozó madarak. Úgy tűnt, mintha a sznorkok kifejezetten gúnyolódnának a lassú és ostoba emberen, ahogy megpróbálja kijátszani őket, a Zóna fürge, erőteljes és gyakorlatias mostohagyermekeit.

Miután adtak még nekem néhány lépésnyi előnyt, a pszeudo-főemlősök magabiztosan támadásba lendültek…

Hát, azért az embert mint fajt alulbecsülni nem túl jó ötlet. A törzsfejlődés a legagresszívebb gyilkosokká formált minket több százezer év alatt, és nemcsak a vadon élővilágával, a legszörnyűbb ragadozókkal, de egymással szemben is. Az evolúció megszámlálhatatlan évszázadon keresztül okította az embereket a túlélésre, olykor olyan embertelen módszerekre, melyektől még a természet maga is megborzongott. A Zóna pedig, bármily sebesen is zajlik a mélyén az életformák fejlődési folyamata és egyéb metamorfózisok, alig egy-két tucat éve létezik.

Ezért fajként az emberek még az ilyen szörnyű körülmények között is utolérhetetlenek maradtak találékonyság és kegyetlenség tekintetében…

Egy perccel korábban vettem észre a betonfalon függő „sün” szegmenseket. Ezt a módszert csak nemrég találták ki, hogy megállítsák velük a járműveket: ijesztő kinézetű csövek, a rájuk hegesztett, kihegyezett acélrudakkal. Ahogy mondani szokás, az ész megáll.

Két méter magasan rozsdás „sünök” lógtak a födém illesztéseiből ferdén kilógó fémkonzolokról. A hadsereg nem vette magának a fáradságot, visszavonulás közben magával vinni az extra ballasztot, én pedig magamban köszönetet mondtam az ismeretlen, gondatlan, a súlyos fémdarabokat itt hagyott tisztnek.

A sznorkok még nem vették észre, mire készülök, és hatalmas ugrásokkal száguldottak előre. Váladékos szemükben a zsákmányukat utolért ragadozók mohó eszelőssége izzott. A gázálarcok légzőcsövei ide-oda imbolyogtak, mind a négy végtagjuk alól repült a kosz, szaggatott sziszegésüktől a hideg futkározott a hátamon.

Egy rövid pillanatra, testvérek, én tényleg megrémültem.

De a Zónában nem a félelem, az önbizalom a romboló. Ez az összes lényre igaz. Még a fontosságuktól és hidegvérüktől felpörgött mutánsokra is.

Hátizsákommal a falnak támaszkodtam. A sznorkok úgy öt méterre tőlem lelassítottak, és felkészültek az utolsó ugrásra. Amikor ellökték magukat a földtől, kissé elfordultam, és teljes erőből hátraugrottam a betontömbök mentén, abban a reményben, hogy közvetlenül a felhalmozott „sünök” alatt kötök ki. A lények a levegőbe emelkedtek, majd most először, meglepetés villant át az agyukon: haver, ez a kétlábú meg milyen banánhéjon csúszott el? Egy pillanattal később pedig a felismerés. Még azt is sikerült észrevennem, ahogy repülés közben kicsavarodtak, hogy legalább egy kissé megváltoztassák röppályájukat, de nem volt min megtámaszkodniuk, a lendületmegmaradás törvényét pedig még senki sem érvénytelenítette. Legalábbis az anomáliákon kívül.

A sznorkok ott csapódtak a falnak, ahol egy pillanattal korábban még én álltam, és hörögve megpördültek, hogy újra felugorjanak.

Csak hát, kicsit elkéstetek a felismeréssel, ti félkész vámpírok.

Ha nincs a hátizsák, a hátamat a betonnak csapva még a gerincemet is eltörhettem volna, de a gondosan összepakolt holmik lengéscsillapítóként működtek, bár az ütközésből eredő fájdalom még így is átjárta egész testemet. Az esés után felállva két dolgot tettem: rálőttem a „sünöket” tartó távolabbi konzolra, ezzel együtt bakancsom sarkát egy letört járdadarabon megtámasztva, teljes erőből ellöktem azt magamtól, és összelapult hátizsákomon csúsztam nagyjából egy métert.

A lövedék eltalálta a rögzítővasat és oldalra taszajtotta. A rozsdától igencsak legyengített második konzol magában nem bírta megtartani a súlyt, és a „sünök” halálos lavinaként zúdultak alá, rá a tétovázó sznorkokra.

Az összetörő csontok ropogása és a felszakadó hús hasadása iszonyú üvöltésbe és nyöszörgésbe fulladt, ez valószínűleg elhallatszott egész a №92 bárig. A mutánsok zselészerűen szétkenődtek az aszfalton. A bűzös, ragacsos testnedvek minden irányba szétfröccsentek. Jutott belőlük a taktikai mellényemre, és a képemre is néhány folt. Ösztönösen be kellett csuknom a szemem, és kifújni a levegőt, hogy ne is lássam vagy érezzem ezt az undorító kulimászt, származzon akár a pszeudo-főemlősök beléből, akár az agyukból.

Miután az utolsó „sünök” is legurultak a kupac tetejéről, és a zaj elült, kinyitottam a szemem, és undorodva letöröltem a bűzös maszatot kabátom ujjával az orromról, arcomról és számról. Előtte fel kellett volna venni a gázálarcot – villant át az agyamon.

Továbbra is kényelmetlen pózban feküdtem a hátizsákomon, amiben valami összetört, felforrósodott és kellemetlenül összement. Szívem még mindig eszeveszett tempóban vert, adrenalin száguldott a keringési rendszeremben, ujjaim pedig még mindig görcsösen szorították a gépkarabélyt.

A megértés fokozatosan közelített: egy perccel korábban nagyon közel járt hozzám a halál.

– Na, hogy vagytok? Nem szúrnak? – kiáltottam a feszültséget oldandó a „sün” halom felé, ami alá beásva azok a sunyi lények hevertek. – Rakhatok még rá. Nem leszek lusta, hozok egy kis radioaktív rakományt a Szeméttelepről.

Miután e csodás, önmagam személyében egyetlen hallgatónak előadott monológot befejeztem, végre lefordultam sokat szenvedett hátizsákomról, és a kalas tusát az aszfaltra támasztva talpra álltam. Tovább kell menni, már így is túl sok időt elpazaroltam ezekkel az átkozott félmajmokkal.

Miután körülnéztem, nem ólálkodik-e véletlenül arra még valami eszét vesztett mutáns, megráztam a hátizsákomat, és kinyitottam. Kiderült, hogy vizes lett, és felmelegedett… Két ujjal kiemeltem belőle a szakadt hőálló tasakot a NATO borsópürével, és ráhajítottam a sznorkok tömegsírjára.

– Jó étvágyat, haverok! Csak a torkotokon ne akadjon…

– Te meg kihez beszélsz, haver?

Miután egy pillanat alatt megállapítottam, merről jön a hang, felkaptam a kalast, és a beszélő felé fordultam. Ez mentett meg mindkettőnket. Ha vaktában odalövök, és ez egy gyakorlott lövésznek igencsak egyszerű, már mindketten halottak lennénk.

Goszt is, én is.

A magas, fekete hajú stalker is reflexből rám fogta a fegyverét, ezért a „Hasfelmetszője”{2} mélyen ülő pupillájával egyenesen a homlokomra meredt az ellenőrző pont ablaknyílásából.

Gosztot visszafogott kedélye, erős karaktere, közepesen jó humorérzéke és tapintatossága miatt tisztelték a szabadúszó zónajárók között, ez utóbbi a Zónában általában kivételes készség.

Én engedtem le a fegyvert először, kínosan viccelődve:

– Akár közéjük is lövethetett volna.

Goszt elvigyorodott, és vállára vetette puskája hevederét.

– Iljics alapjában véve kedves fickó volt… Te tényleg magadban beszélsz?

– Rosszabb – legyintettem, és kivakartam a hátizsákomból a kásamaradékot. – Két döglött sznorkhoz beszélek. Úgy látom, egy kan és… egy másik kan; lehet, hogy köcsögök. Nézd meg magad!

Goszt a fülkét megkerülve megállt, a maga alól még mindig bűzös folyadékot szivárogtató „sünhalom” előtt. Gázálarca a nyakában lógott, így látni lehetett merész, de egy tapasztalt stalkerhez képest túl kedves arcát. A drága Bulat páncél úgy simult sportos alakjára, akár egy kesztyű, sisakját lazán lógatta baljában. Kátrányszín haja gondosan hátra volt fésülve, mintha nem egy portyáról, inkább egy lőtéri gyakorlatról tartana hazafelé. És ez nem póz, ez a marha mindig ilyen… ápolt.

– Jampi – bukott ki belőlem, nem bírva visszafogni.

Goszt nem reagált. Továbbra is gondosan vizsgálta a lények maradványait.

– Te csináltad ki őket?

– Megtettem minden tőlem telhetőt.

– Lövöldözést és zörgést hallottam odalentről. Arra gondoltam, ki csap ekkora zajt? Te csatáztál. – Goszt felém fordította sötét szemét. – De miért vagy ilyen figyelmetlen? A mutánsoknak vége, de a PDA-ra még rá se néztél, pajtás. Ha helyettem katonák vagy fosztogatók jönnek…

– Pihentesd a nyelvedet! – vágtam vissza gorombán. – Előbb próbálj meg elintézni egyszerre két sznorkot!

– Volt már szerencsém háromhoz is. Na persze nem a Kordonnál. Tisztára begolyóztak.

Visszazártam és felvettem a hátizsákot. Kezet nyújtottam Gosztnak.

– Menjünk, pajtás!

Erősen megszorította a kezem, és fejével a Zóna irányába intett.

– A katonák beljebb mentek, szinte a híd mellett tanyáznak. Felállítottak egy szokványos ellenőrző pontot. Rosszindulatúak, akár egy kiadós étkezés után felzavart pszeudogigász. Senkit sem engednek át, se pénzért, se zsákmányért. Jobb, ha balra mész, végig a töltés mellett. Jobbra egy csomó anomália van, átpréselődni se lehet köztük.

– Köszönöm az információt.

– Jó portyázást, zónajáró!

Bólintottam, és továbbindultam észak felé, gondosan kimérve lépteimet a piszkos, repedezett aszfalton. Az összecsapás izgalma elszállt. Maradt a hűvös harag és az óvatosság, a szokásos érzések, miután beléptél a Zónába.

Máskor egy pohár vodka mellett biztos tovább csevegnék Goszttal. Igencsak kellemes és intelligens beszélgetőtárs, ráadásul gyakorlatilag sosem tud berúgni, és tudja, hogy kell megoldani bármilyen konfliktust. A tapasztalt stalkerek pedig, mint köztudott, nem idegenkednek attól, hogy a szomszédba belekötve összeverekedjenek, és szétkapják a berendezést. Szabadidős elfoglaltságként.

Legközelebb, testvér… – gondoltam magamban, és nem fordultam hátra.

A Zóna visszahúzódott és várt. Áttetsző fátyol nyúlt el a fokozatosan lefelé tartó út felett, és úgy folyt le a töltés két oldalán, mint valami élő, fehéres zselé, benne sűrűbb csomókkal. A köd nagyjából száz méterre korlátozta a látótávolságot. A fák sötét görbületei elmosódott foltokként imbolyogtak, végig az aszfaltcsík fölött, és belemosódtak a lágyan hullámzó ködbe.

A köd volt a határ.

A Zóna és az emberi világ határa, ahol az ott élők többsége nem is sejtette, hogy a Csernobili Atomerőmű körül létezik egy rendellenes terület.

Ez a seb a bolygó testén még 2006-ban jelent meg, a leginkább egy ismeretlen eredetű, rémületes energiakitörésre emlékeztető második robbanás után. A titokzatos katasztrófa a hadsereg által már amúgy is körülzárt, kietlen vidéket csak még zártabbá változtatta, ezzel magára vonva a tudósok figyelmét. Valami igencsak megváltozott a Határsávon belül. Itt feltámadt valami újfajta, a saját törvényeihez idomuló élet, idegen és veszélyes az őt körülvevő minden másra nézve. Szörnyű mutációk torzították el a robbanás hatósugarán belül rekedt embereket és állatokat, plusz elkezdtek megjelenni különféle alattomos anomáliák. Ezek tulajdonságai meghaladtak minden emberi ismeretet, és messze túlmutattak a modern tudomány keretein. Halálos csapdák várták az első „hódítókat”, akik úgy határoztak, szép csendben megszerzik e szűzföld kísérteties kincseit. Miután átküzdötték magukat a katonai kordonokon, úgy hitték, már túl is vannak a nehezén. Naivak voltak. Hisz még sosem kóstolták a Zóna hipnotikus halálosságát… E vakmerőket stalkereknek hívták. Útkeresőknek. Néhányan meghaltak, de az utánuk érkezők fanatikus kitartással követték nyomaikat. Így hát, ezek a nem csak a gazdagság, de a felfedezés és tudás örök eszméjének megszállottjai, lépésről lépésre küzdötték magukat tovább, hogy a Zóna, az elveszett életekért és tönkrement sorsokért cserébe felkínált tárgyait felkutassák. Úttörők százai tűntek el, csupán információmorzsákat hagyva maguk után, mielőtt a többiek megtanulták volna valahogy osztályozni a mutánsokat és megkülönböztetni, elválasztani a környezettől az anomáliákat. A legtöbb mai zónajáró soha még csak bele sem gondol, milyen sokkal tartozik a Zóna katasztrofális területére lábukat elsőkként betevőknek. Az e varázslatos homálytól elsőként magával ragadtatott kitartó, önfejű romantikusoknak.

Az út bal oldalán haladtam, és a kelleténél gyakrabban pillantottam a PDA képernyőjére, észrevehetően nyomot hagyott bennem figyelmetlenségem, ami nemcsak az egészségembe, de akár az életembe is kerülhetett volna. A bioszkenner ürességet mutatott. Az anomáliadetektor is. Elvileg itt a Határsávon kívül nem is szabadna lenniük, de a sznorkokkal való találkozás után már semmiben sem lehettem biztos.

Amikor a régi vasúti hídig már csak úgy másfél kilométer volt hátra, letértem az útról, átlósan átmásztam a töltésen, és óvatosan, fokozatosan oldalra húzódva haladtam tovább.

A terep itt dombos volt. A nedves talajt néhol okkersárga fű szigetei borították. A halványuló élet e maradékain a vékony szárak csüggedten leengedték tetejüket, mintha fejet hajtanának valami láthatatlan uralkodó nagysága előtt. Itt-ott facsoportok, inkább tűntek törött szobroknak, kinyújtott ágkarokkal. Már nem volt rajtuk levél, a szeptember a Zóna állandóan felhős égboltja miatt a terület belsejében leginkább az ősz közepére hasonlított.

A szellő kellemetlenül nyirkos levegőt hozott kelet felől. Időnként megpróbált bejutni a gallérom mögé, de a kabát szűkre szabott hajtókája nem engedte, hogy a hűvösség sunyin megbirizgálja a hátamat.

Hébe-hóba távolabbról idehallatszott a varjak rekedt károgása, leginkább rövid gépkarabély-sorozatokra emlékeztetett. Bár… lehet, hogy azok is voltak.

Nagyjából öt perccel később elhaladtam a korábbi Határsáv első kerítésének tartói mellett. Egymást keresztező, összehegesztett síndarabokat döftek a földbe egymástól tíz méterre. Némelyik egyértelműen hiányzott, nyilván ellopták, hogy újra értékesítsék, mások annyira kifordultak a helyükből, hogy inkább a talajjal párhuzamosan álltak, mintsem függőlegesen. A támasztékok között szögesdrót füzérek látszottak, helyenként igencsak megereszkedve, másutt teljesen darabokra vagdalva.

Kicsit jobbra vettem észre a tüskéken lógó ruhamaradványokat, valamivel távolabb pedig a rongyok tulajdonosát. A félig megsemmisült zombi a hátán hevert, és vakon bámulta a felhők zagyvaságát. Valószínűleg pont így került a földre, ide repítette a robbanás a kerítés mellől. Az eltorzult fejen nem volt haj. Tulajdonképpen igen sok szükséges rész hiányzott a zombi anatómiai felépítéséből, miután ismeretséget kötött egy gyalogsági aknával.

A mutáns egyetlen fegyvere egy lefűrészelt csövű vadászpuska volt, őszintén szólva nem sokat ér, ezért nem is kezdtem el kifosztani, inkább szép nyugodtan folytattam utamat.

Kezdett besötétedni, nekem pedig még a teljes sötétség bekövetkezte előtt túl kellett jutnom a Határsávon, és találnom egy megfelelő helyet az éjszaka eltöltésére. Éjjel csak a mutánsok és a debilek mászkálnak az anomáliákkal lepett területen. Meg talán a legendás Zóna Szellemei, melyek létezésében nagyjából ötszázaléknyira, ha hittem. A Mocsári Doktor nem számít, ő egy külön téma.

Röviddel később elhaladtam az elhagyatott stalker-tábor és Szidorovics egykori bunkere mellett. Miután a hadsereg közelebb vitte az ellenőrző pontokat a hídhoz, a becsületes zónajáróknak és a vénséges kupecnek be kellett költöznie a vasút túlsó oldalára, a Határsávon belülre. Ez érthető is, jobb a Zónához közelebb letelepedni, hogy ne kelljen minden alkalommal rohangászni a katonai stalkerek golyói elől, amikor portyára indulnak, szajrét keríteni. Csak az egy-két hét szabadságra vagy a №92 bárban lógásra vágyók mennek át a kerítésen. Az egyébként igencsak érdekelne, miért így hívják ezt a helyet? Mit jelent a №92? Meg kell majd kérdeznem a tulajt, ha legközelebb…

Itt félretoltam a semmire se vivő gondolatokat, mert látótávolságra értem a Határsávhoz.

A reflektorokkal megvilágított sorompók a köd ellenére is fényesen ragyogtak. Mögöttük homályos sziluett rajzolódott ki egy töltésen, néhány összetört vasúti kocsival és egy magányos szemafor oszloppal, ez már több mint húsz éve itt áll és figyelmeztet: vigyázz, utazó, továbbmenni halál. Senki hozzá sem nyúlt, vagy babonából, vagy szimplán csak mert nem törődtek a félig elrozsdásodott, összetört lámpásokkal teli oszloppal.

Nocsak, katonáink az ellenőrző pontot közvetlenül a töltés mellett állították fel. Furcsa… Hisz taktikailag előnyösebb lenne, magukat kissé megerőltetve, megtisztítani a sínpárt, és a vasútvonal mentén felállítani a védműveket, hogy magaslati ponton legyenek. Vagy nem érné meg? Nem kizárható, hogy odafent anomáliák vannak.

A megvilágítatlan terület utolsó métereit lehajolva tettem meg, majd végül le is hasaltam, próbálva nem túlságosan átnedvesíteni a sznorkokkal folytatott küzdelemben amúgy is bepiszkolt ruhámat. Egy elferdült tábla került az orrom elé: „Állj! Tiltott terület! Érvényes tűzparancs!” Mellette pedig egy másik: „Aknák”.

Nos, ezt tudjuk, láttuk már.

Az ellenőrző sávot nemrég felszántották, és ahogy a stalkerek mondják: még nem taposták ki. Az utászok lelkiismeretesen tették a dolgukat. Szóval ez dübörgött errefelé egész délelőtt: haditechnikai járművekkel hajtottak fel-alá, a mögéjük erősített ekékkel. Még a bár mellett is hallani lehetett.

Lekapcsoltam a PDA-t. Bár őrtornyok nem voltak, óvatosnak kellett lennem. Ráadásul Goszt is figyelmeztetett, a békefenntartók most valamiért rosszindulatúak.

A feladat egyszerre volt egyszerű és bonyolult. Nagyjából harmincméternyi megvilágított földsávot kell leküzdenem, közben egy miniatűr gyalogsági ásóval eltüntetni magam mögött a nyomokat. Utána meggyőződni róla, hogy előttem nincs sem botlózsinór, sem ugróakna, átvágni magamat több szögesdrót soron, bekúszni, visszazárni a rést, és ugyanannyit megtenni a túloldali, szintén frissen felszántott talajon.

Ja, és majd elfelejtettem. Eközben végig figyelni, nehogy gyalogsági aknára lépjek, mert az rendkívül káros az emberi egészségre.

Nos, egyrészt az egészet a katonaság figyelmét nem magamra vonva, lassan és gondosan kell megtennem, minden egyes lépésnél ellenőrizve, hogy ne hagyjak nyomot magam mögött, és ne égessem fel a hidat más zónajárók elől. Íratlan szabály: amikor új utat törsz, ne tedd tönkre, hogy mások is használhassák.

Másrészt… Tudjátok, testvéreim, már nemegyszer megjegyeztem magamnak, hogy a stalker szakmában a legrosszabb dolog ez a hírhedt „másrészt”. Neki köszönhető, ha felbecsülhetetlenül drága és számodra igencsak fontos tested semmire se jó holttestté változik.

Szóval a másrészt miatt az elméletileg triviális művelet a Határsáv leküzdésére akár komoly problémákba is ütközhet. Ez a nüansznyi különbség pedig egyáltalán nem kizárható.

Például a felszántott sávon átkelés közben kiszúrhat magának egy katonai járőr, miközben nem tervezett kitérőt tesz, és meggondolatlanul lövöldözni kezd hátsó fertályomra, mintha lőtéren lenne.

Vagy, mondjuk, a humorérzékükről jól ismert helyőrségi mérnökök az ő nagyobb fontosságuk kihangsúlyozása végett áramot vezettek a szögesdrótba.

Ettől mi természetesen még átmegyünk, csak…

Egy zöldfülű annyira megrémül, hogy elájul. Egy tapasztalt stalker megfordul, és keres egy másik pontot. Nem azért, mintha nem lenne szigetelt nyelű drótvágója, hanem mert mire így átkúszik a résen, és befoltozza, a gyorsreagálású szakasz már kézre is keríti. Vagy, épp ellenkezőleg, minden extra szentimentalizmus nélkül, szitává lövi. Hisz az áram elsősorban nem is önmaga miatt veszélyes, hanem mert zárt áramkört képez. Amint a fogó összekattan, valamelyik ügyeletes altiszt már látja is a központi panelen, hogy melyik részen szakadt meg, és azonnal riadót fúj. Egy tartalék áramkör létrehozására a behatolás idejére, sokkal komolyabb eszközökre lenne szükség. Meg főleg sok időre. Ezért egy tapasztalt stalker nem sodorja magát ilyen bajba, szép csendben távozik, hogy más utat találjon…

De még ha át is jutott a határon, nem rohanhat lepihenni. A túlsó oldalon anomáliák áthatolhatatlan sora, vagy akár egy eszelős mutáns is várhatja.

Lecsatoltam a gyalásót{3} és a hordozható fémkeresőt a hátizsákról, a drótvágót átraktam a málhamellény kényelmesen elérhető zsebébe, és az órámra néztem. Az őrjáratok pontos menetrendjéről ugyan fogalmam se volt, de az időpontot mindenképp érdemes megjegyezni. Na, akkor vigyázva. Óvatos léptekkel, ahogy mondani szokás.

Az út felénél megálltam, és hallgatóztam. A leomlott vasúti híd felől, ahová Goszt szerint az ellenőrző pont fő részét telepítették, két lövés hallatszott, és elmosódó káromkodás visszhangja. Aztán egy hosszú sorozat. Valaki megzavarta a hadsereg békéjét. Vagy valami. Nekem mindegy. A lényeg, hogy most kell igyekezni.

Előrehajolva és a keresőt fürgén lengetve pár perccel később elértem az első drótkerítést. Akna nem volt előtte, ez kissé felvidított. Ám egy újabb, valamivel közelebbről hallatszó gépkarabély-lövés az örömömet semmivé tette.

Újult erővel láttam munkához.

A drótvágó éles pengéi fűszálként harapták ketté a drótszálat. Meg még egyet és még egyet. Ennyi… A kerítés egyik szegmensét óvatosan megemelve először a hátizsákot toltam át, majd magam is átmásztam. Az átvágott drótszakaszt visszahelyeztem, a végét egy fogóval rögzítettem. Ez kész.

Most következett a legveszélyesebb pillanat. A második kerítés onnan nagyjából három méterre volt. A reflektorok miniatűr napokként sugároztak fentről. Nemcsak hogy minden erre néző szeme előtt voltam, de gyakorlatilag még be is zárva két szögesdrót-sor közé. Nem akarok lövöldözést.

Ahogy elkezdtem vágni a második drótkerítést, jobbról horkanás hallatszott, majd egy pillanattal később csontig hatoló öblös üvöltés. Megdermedtem, sem letenni nem mertem a szerszámot, sem tovább szorongatni a markolatokat, hogy átvágjak egy újabb drótszálat. A szél lassan átlibegtetett egy újságlapot a felszántott földön. Undorító trágyaszagot éreztem.

Hunyorogva próbáltam kivenni, mi lapul a felszántott sáv mögötti sötétszürke homályban. De az erősen bevilágított területen kívül semmit sem lehetett kivenni.

Több újabb lövés dördült, immár igencsak közelről, majd a vasúti töltés felől valami formátlan árnyék zúdult le, felém.

Egy másodperccel később hatalmas, mutálódott vadkan száguldott ki a felszántott földre.

Testvérek, én nem vagyok ijedős ember. De az első gondolatom az volt, azonnal megfordulok, vágok egy lyukat az imént kijavított szögesdróton, és amilyen gyorsan csak tudok, elrohanok, egész a №92 bárig. Bezárkózom az egyik bokszba, és mindenkit leszedek a kalassal, aki csak belép.

Ha ezt teszem, mostanra olyan lennék, akár egy zombi, feltűnő hiányosságokkal a fizikai felépítésemben. De valami az agyam mélyén az egyetlen helyes irányba állított, ez gyakran előfordul az extrém helyzetekben, ahol még egy tapasztalt ember is vagy kivételesen hülye dolgokat követ el, vagy meghozza a helyes, életmentő döntést. Csak ez a két lehetőség van a reakcióra. Harmadik általában nem adatik.

Az agyam, úgy tűnik, jól határozott.

Megdermedtem, akár egy szobor. Se lélegzetvétel, se pislogás, se szellentés.

A vadkan mély levegőt vett, és túlságosan is hosszúra nőtt szakállát megrázva, impozánsan elindult felém. Ha futó rajttal indít, azonnal végem. Egy másfél méteres csupa izom test egyszerűen ledöntené a szögesdrót mindkét sorát, majd engem lazán agyarára tűzne, és még csak észre se venné a dolgot…

Csöpögő nyállal, úgy lépkedve a mélyen felszántott talajon, akárha egy sétatéren lenne, egész közel jött, ólmos szemével rám meredt. Ez, szavamra, igencsak rémítő. A sznorkok, semmiség. Akkor legalább volt lehetőségem védekezni, de most pontosan tudtam, a szögesdrót, lehet bármilyen vastag, e túlfejlett szaporítószervhez képest olyan, mint neked egy pókháló.

Az afféle apróságok, hogy közben, mondjuk, akár egy aknára is ráléphet, felrobbantva mindkettőnket, már egyáltalán nem is zavartak.

A vadkan orrát mozgatva rágcsált valamit, majd nyugisan ásított egyet, mintha nem is az imént száguldott volna végig a síneken az anomáliák között. Bomló hús bűze keveredett kutyaszaggal, rothadó húséval és valódi disznószaréval, méterekről érezhetően. Ahogy ez a koktél elérte az orromat, ismét kedvem lett volna visszarohanni a bárba, de hihetetlen erőfeszítéssel sikerült rávennem magam, hogy ne mozduljak; nagy valószínűséggel jól működött az önfenntartási ösztönöm.

Ezután már minden igencsak gyorsan történt. A vaddisznó hirtelen felpúposította a hátát, akár egy rémült macska, és oldalazva elhátrált a kerítés mentén. Majd egy pillanattal később felhördült, váratlanul előrerontott, mintha nem épp most húzódott volna vissza. A roham olyan erősre sikerült, hogy egész arcomat belepte a sár. Szerencsére legalább a szememet sikerült időben behunynom…

Több csattanás hallatszott.

Amikor kinyitottam a szemem, szörnyű látvány tárult elém. A vaddisznónak sikerült az inkább agyarnak, mint fognak nevezhető testrészére tűznie az egyik békefenntartó járőrt, és tovább rohanni vele a felszántott földön. Egy másik katona hisztérikusan tüzelt speciális Groza verziójával, de a mutáns ügyet se vetett próbálkozására. Majd néhány méterrel arrébb a vadkan hirtelen lefékezett. A katona hullája kirepült agyarai közül, és a földre zuhant. Az óriási fenevad vérző oldaláról tudomást sem véve megpördült, és habozás nélkül az életben maradt harcos felé vágtázott. Ebben a pillanatban megsajnáltam a hátával nekem céltáblaként a drótkerítésbe préselődött harcost. Ám ő, pánikját leküzdve és a megfelelő döntést meghozva telibe találta a gránátvetővel a közeledő fenevadat. Hozzáértéssel, előre gondolkodva. A súlyos gránát szinte sivított a levegőben, és közvetlenül a még mindig nem lassító vaddisznó patáinál robbant.

Még jó, hogy időben sikerült kinyitnom a számat és lehajtani a fejemet. Akkorát szólt, hogy a fülem szinte csővé csavarodott, hátamon pedig végigsöpört a forróság. A vaddisznó cafatokra robbant, és egy festői szökőkútban vagy tíz méter magasra emelkedett, földgöröngyökkel és néhány nem teljesen kiszántott gyökértöredékkel vegyesen. A hidegvérű katonát a lökéshullám a kerítésnek csapta, és ő valószínűleg felkiáltott a fájdalomtól. Ráadásul, amikor végre fel mertem emelni sár borította képemet, azonnal észrevettem, hogy a harcos karja ernyedten lóg teste mellett, válla közelében pedig nagy sötét folt terjeng egyenruháján. Nyilván eltalálta egy repesz.

A békefenntartó sokkot kapott. Határozottan. Először bajtársa megszaggatott teste felé rohant, de azonnal meggondolta magát, és segítséget kérve elkezdett az ellenőrző pont felé integetni. Bár szerintem egy ekkora badabumm után onnan már amúgy is úton volt az erősítés.

Nekem viszont így kivételes esélyem támadt.

A katona holtteste, a csatateret épp elhagyó bajtársa és én, senki által észre sem véve… Bár ez nem teljesen igaz, hisz az események egyik résztvevője még mindig farkasszemet nézett velem, de teteme most egyenletesen szétszóródott egy nagyjából száz négyzetméteres területen. Agyarak és paták, ahogy mondani szokás. Megesik az ilyen, vadkan testvér.

Fülem csengését és szememben a démoni csillogást figyelmen kívül hagyva gyorsan vágni kezdtem a szögesdrótot. Néhány percen belül sikerült átjutnom a túlsó oldalára és visszazárni a rést. A drótvágót összehajtottam, visszatettem a málhamellény zsebébe, és a fémkeresőt lendületesen mozgatva átrohantam a szántón. A lábnyomaimmal nem igazán tudtam foglalkozni, hisz most a vadkan és a harcosok okozta zűrzavar kellős közepén kellett volna megtalálnom és eltüntetnem szerény talplenyomataimat az ösvényen.

Kifutva a megvilágított területről megálltam, és vártam egy kicsit, hogy szemem hozzászokjon a sötétséghez. Már teljesen besötétedett. Bekapcsolva a PDA-t ellenőriztem a közeli területen a vadkanok és az anomáliák esetleges jelenlétét. Mutánsoknak nyoma sem volt, anomáliából is csak egy Gravikoncentrációt, más néven Húsdarálót fedeztem fel egy, a korhadt talpfákon, behorpadt acéllemez oldalával ácsorogva rozsdásodó tehervagon mellett. Ötven méterre balra Trambulinok, három vagy négy. Őszintén szólva, ez még nem is sok.

Már csak emiatt is fura, ahogy a hadsereg azt az útakadályt összehozta. Anomáliából közel sincs annyi, hogy a sínek mentén akadályt képeznének. De hát ők tudják. Most foglalkozzanak csak az eltévedt vaddisznókkal.

Miután óvatosan felkúsztam a töltés tetejére, és megkerültem a jobb oldalon sorakozó vagonokat, még egyszer ellenőriztem a szkenner és az érzékelő kijelzőjét, majd homlokomra tettem a fejpántot az éjjellátóval. Szemem elé húztam a nézőkét, elővettem egy zacskónyi csavart, és elindultam nyugat felé.

Emlékszem, arrafelé volt egy régi, téglából épült katonai lerakat, ahol a lánctalpasok tartották a felszerelést, és vedelték a vodkát. Ha most nem foglalt a hely, többé-kevésbé nyugodtan eltölthetem benne az éjszakát. A stalkerek táborához nem volt kedvem elmenni, bármennyire is hívogató a tűz melege és az amatőr gitárosok hangicsálása. Az intuíció szép csendesen ott lapult a tarkóm mögött: semmi értelme még egyszer megmutatnod magad, még saját magadnak sem. Lehet, hogy az a szajré túl értékes, senki se jöjjön rá, merre jártál.

Már a №92 bárban mérlegeltem az összes előnyt és hátrányt. És úgy döntöttem, megbízom az intuíciómban. Akárhogy is, a sznorkoknál és a vaddisznónál bekövetkezett végkimenet nem jöhetett volna létre a részvétele nélkül. Ennek eredménye, hogy most élek és jól vagyok, igaz, olyan mocskosan, mint egy mocsárlény, de legalább nem holtan és szétszaggatva. Az intuíció, akár egy kismadár, szereti a ragaszkodást, szereti, ha mindenbe beletörődsz, és tisztán tartod a csőrét. Adsz neki mindenféle csillogó dolgokat. Ő csak ezeket viszonozza.

Akár egy igazi szarka…

Mikor megpillantottam a lerakat sziluettjét az éjjellátó zöldes árnyalatai között, már unalmas, holdtalan éjszaka lebegett a Zóna fölött.

Egyajtós, keskeny ablakú betonfülke állt nem messze a töltéstől, egy halom legurult sín és egy felborult motorkocsi között, az utóbbiból az alvázán és a rozsdalepte kerekeken kívül szinte semmi sem maradt. A lerakat helyét a térképen egy téglalappal jelölték, benne egy mozdony hagyományos ábrájával, ezért a zöldfülűek gyakran összetévesztették az elhagyott raktárral.

Az ablakon nem látszott fény.

Valószínűleg üres.

Átlépve a szeméttörmeléket közelebb mentem a fülkéhez. Mikor már alig tíz-tizenkét méter maradt a bejáratig, az anomáliadetektor vadul vibrálni kezdett, én pedig holtra válva álltam meg. Más se hiányzott.

A szemem elé húzott kijelző mutatta képet zavaros hullámok borították el. A savas zöldek és a sötétsárgák összekeveredtek, fel kellett tolnom a lencsét, hogy eltüntessem az útból. Most többet ártott, mint használt.

Megpörgettem egy csavart az ujjaim között, próbálva kitalálni, merre dobjam el először: a kocsi maradványai felé vagy a fülke bejáratának sötét szakadékába.… Majd egy hirtelen széllökés hátulról meglökött, kényszerítve, hogy egyet előrelépjek. Kezemet, benne a gépkarabéllyal, valami felemelte és finoman megrántotta a kabátujjamnál fogva. Egy pillanattal később, mikor még nem is értettem, mi történik, egy patkány ugrott ki a lábam alól sipákolva, és az éjszaka sötétjében alig kivehetően előrerohant. Én ösztönösen hátrább húzódtam, és ez mentett meg.

A patkány, egy fekete folt, egyik sínszálról a másikra ugrálva haladt előre, mikor hirtelen feldobta valami és megpördítette. A lény olyan hangosan sivított, hogy azonnal kedvem támadt puszta kézzel kitekerni a nyakát. A szél felerősödött. Csak nem hátulról fújt, mint nekem elsőre tűnt, hanem elölről vonszolt magával, mintha sikerült volna megmarkolnia a málhamellény zsebeit és a hátizsák pántját.

A reflexeim, megmentőim és őrzőim, akcióba léptek. Lábam, erőteljes rugóként kiegyenesedve, kilökte testemet a miniatűr légtölcsér középpontjából, melynek mélyén a végre elhallgató patkány már ki is fordult magából.

Felkapaszkodtam a kocsi súlyos, félig földbe ágyazódott tengelyére, és vállamról lecsúszó hevederénél fogva épp csak sikerült elkapnom az erősödő forgószélbe majdnem berántódó gépkarabélyt. Az éjjellátós fejpánt kevésbé volt szerencsés. Miután homlokommal véletlenül hozzáértem az egyik rozsdás kerékhez, rájöttem, hogy a drága eszköz elrepült, és az elemek azonnal megcsócsálták.

A környezetet enyhén bevilágította a felzavart anomáliából ébredő villódzás.

A fergeteges tornádóról közben kiderült, nem különösebben válogatós, mit őröljön porrá, patkányt, éjjellátót vagy hengerelt acélt. Több síndarabra is csomót hurkolt, alaposan kilapította, és olyan erővel hajította el oldalra, hogy az egyik szoros csomó halk zúgással lövedékként repült az erdő felé. Ha az eltalál… hát, nekem annyi, testvérek.

Néhány másodperccel később, miután még mindig nem tudott csemegézni a súlyos vasúti kocsiból, az anomália lecsillapodott, a szél elült, a villózás kialudt. A földre egy apró, Sziklavér nevű relikvia hullott, amiért épp csak két lityi vodkát lehetne kapni egy mohó újonctól.

Egy darabig még lapultam, ösztönösen a vastag tengelyhez préselődve, és keményen szorongatva hónom alatt a kalast. Az éjjellátón kívül még vagy fél tucat hasznos holmit leszakított rólam az a nyavalyás. Például két kézigránátot, de még a PSO-1 céltávcsövet is kicibálta a zsebemből, meg szinte az összes csavart a szütyőből, és az erős kötéltekercs is hiányzott a derékszíjamról. De hogy tépte le a hegymászó karabinerrel együtt? A rohadék! No de az én felbecsülhetetlenül drága testemhez képest ez mind semmiség. Bár az a beállított céltávcső… Na jó, mindegy, veszek másikat.

Csak most, utólag ébredt rá az agyam, hogy majdnem sikerült berángatódnom egy Körhintába, a Zóna egyik legalattomosabb anomáliájába. A Körhinta epicentrumában ismeretlen, örvényszerű ingadozások keletkeznek, és a hatókörébe kerülő bármilyen tárgyat vagy lényt simán behúznak, mélyén több száz atmoszféra nyomás alatt a felismerhetetlenségig kifacsarják és eldeformálják őket, a végére olyanok lesznek, akár az alaposan megfőtt darált hús. A PDA képernyőjén azért nem volt alkalmam észrevenni ezt a rusnyaságot, mert túl közel volt a lerakathoz, és az ikonjak egyszerűen egymásba olvadtak.

No de… megbízhatóbb őrt se igen lehet elképzelni éjszakára.

Felálltam, és egy, az anomália központjától felvett, méretes sugarú kör vonalát követve megkerültem a lerakatot, és a keleti oldalról közelítettem hozzá, arra csak egy keskeny ablak nyílt rajta. Miután egy kis ideig zümmögtetve a jó öreg dinamós zseblámpát, megvilágítottam a fülke belsejét, az eredménnyel elégedetten bedobtam a hátizsákomat, és magamat is bepréseltem. Most már viszonylag biztonságban érezhettem magam. Nem valószínű, hogy bármilyen tökfej is megkockáztatná besurranni ide a sötétbe egy keskeny és tökéletesen belőhető ablakon át. Ha esetleg valami váratlan vendég úgy döntene, hogy a bejárati ajtón köszön be, azt szívesen látjuk. Engem a forgószél nem ér el onnan, a látogatót viszont azonnal karneváli szalagokká szaggatja.

– Körhinta, Körhinta, bárki is ráül… – dünnyögtem halkan egy régi gyerekdal dallamára. Elhelyeztem a hátizsákot, kiegyenesítettem a hátamat, és befejeztem: – Szállj velünk egy kört a mi körhintánkon!

Még a hideg konzerv is rendkívül ízletesnek tűnt, a néhány korty vodka pedig kellemesen perzselte a nyelőcsövemet, a szerencsétlen események után még az ilyen apró örömök is mindig komoly státuszt érdemelnek. Kezdtem jobban érezni magam. Főleg, hogy étkezés előtt végre sikerült lemosnom az arcomról a rátapadt mocskot, és fertőtlenítővel kezelni a horzsolásokat.

Miután belaktam, és egy damilra feszített csengőből egyszerű riasztót szereltem az ablaknyílásba, megengedtem magamnak, hogy kiterítsem a polifoamot, ledobjam a már kissé megunt málhamellényt, és hátradőljek, persze nem feledve magam mellé fektetni a gépkarabélyt sem. A hátizsákot a fejem alá tettem, párnának.

Bár borzasztó álmosnak éreztem magam, jó darabig csak feküdtem ott, és hallgattam az éjszakát. A Zónát.

A készenléti üzemmódban működő PDA képernyője tompán derengett. A bejárat mögött alig észrevehetően falevelek keringtek a vasúti töltés szürke foltjának hátterében, a Körhinta szintén szunyókált, de bármelyik pillanatban kész volt a következő áldozat elfogadására.

Hallgattam az éjszakát. Távoli fémes csörömpölés a Szeméttelep nyugati pereméről, varjak ritkás károgása, elmosódó zaj a Mocsár felől, hosszú, panaszos sóhajokhoz hasonlító. És egy alig hallható, inkább csak érezhető szellő. Nem süvített, még csak nem is susogott. Inkább csak finoman simogatott mindent maga körül, több kilométernyi összeomlott technológiát, ezernyi elhagyott lakást, elhalt növényeket, korhadt oszlopokat, alvó szörnyeket és anomáliák túlvilági energiáját. Ez a szellő volt a Zóna könnyű lélegzete. Egyetlen organizmus idegen, hátborzongató lélegzete.

E hangok nekem már régóta ismerősek voltak. Az emlékek legtávolabbi zugaiba taszították a levelek surrogását egy nyári éjszakán, az utolsó villamos barátságos csörömpölését, a metró fontoskodó, a felszínig feltörő dübörgését, a kaputelefon barátságos trilláját és… következett a végtelenség…

Összerándulva ébredtem. Automatikusan megragadtam a kalas előagyát, és elégedetlenkedve konstatáltam, hogy jobb kezem elzsibbadt. Kellemetlenül zsiborgott, az ujjaim nem engedelmeskedtek. Ha egy feltételezett ellenség ilyen állapotban kap el, ahogy az egyik jóbarátom mondta egyszer: az egy elfogadhatatlan baleset lett volna.

Valami megváltozott odakint, és én álmosságomban elsőre nem is jöttem rá, mi. A Zóna szokásos reggeli zsivajához egy új, sistergő hang is csatlakozott.

Csak néhány másodperccel később tudatosult bennem, hogy szakad az eső.

– Már csak ez hiányzott – morogtam karomat kinyújtóztatva, és belebújtam a még mindig nyirkos mellénybe.

Az abszolút laikusok számára kifeszített, csengettyűs riasztó visszakerült a hátizsák belső zsebébe. Utána egy darabig mozdulatlanul álltam és hallgatóztam. Csendesnek tűnt minden. Csak az eső surrogott. Még a bioszkenner is néma maradt. Nos, akkor indulás!

Miután kimásztam az ablakon, felhúztam a kapucnimat és körülnéztem.

Nem túl erősen, de azért sűrűn esett. A felhőszakadás láthatóan már régóta kitartott, és nem lett volna értelme tovább várni a menedékben, hogy elálljon. Menni kellett. Ráadásul a megvett PDA-n bejelölt hely se volt túl messze, úgy két kilométer. Csak hát, a Zónában, esőben két kilométer nagyjából annyi, mint száraz időben tíz, mert néhány mutáns, például a mocsárlények ilyenkor ébrednek fel, ráadásul az anomáliák többsége sem a szokásos formáját mutatja ilyenkor. Meg amúgy is, ki a fene szeretné feleslegesen kihullatni a haját a savas csapadék hatásától? Bár, engem az utolsó pont már nem igazán aggaszt, vagy három éve kopasz vagyok, miután bekaptam egy tisztességes rad-adagot a hadsereg egyik razziája alatt. Emlékszem, igencsak meleg helyzet volt. Tiszta szerencse, hogy a lábam közt még mindig ott lóg a ministalker, és működik, amikor kell.

Nyitott szemmel haladtam tovább. A föld cuppogni kezdett a bakancstalp alatt, a mocsok és a fűgöröngyök rögtön rátapadtak, jelentősen megnehezítve a mozgást. És bár próbáltam füves-kavicsos foltokat, útszakaszokat választani, negyedóra múlva már a szemöldökömig belepett a sár. Akár meg is kérdezhetnéd, mégis, mi a fenének pazaroltam annyi értékes vizet előző nap, hogy megmosakodjak?

A Boszorkánykocsonyát már messziről kiszúrtam. Smaragdos csillogása még az eső fátylán keresztül is egész világosan kirajzolta a pocsolya határait, amibe belemerülni az öngyilkosság meglehetősen ostoba és fájdalmas módja lenne. Ez a rendellenes anyag tulajdonságaiban összevethető bármelyik koncentrált savval, ennek megfelelően vegyi-égési sérüléseket okoz a testen. A tudósokat néha kifejezetten kínozza a kérdés, hogy akkor miért nem korrodálja a Boszorkánykocsonya a talajt, vagy bármi egyebet, amin létrejön? Nos, azért is anomália a lelkem, hogy az efféle nebulók agyát alaposan átmozgassa. Az én feladatom pedig egyszerű: meg kell kerülni, közben megjegyezve a helyszínt, hogy a visszaúton nehogy bajba keveredjek.

Miután megkerültem a smaragdszín tavat, megnéztem a térképet a PDA-n, és továbbindultam.

Két és fél óra alatt értem el az egykori téglagyár lepusztult épületeihez. Útközben több csavart is el kellett használnom, hogy kijelölhessem az egyetlen átjáró határait egy, pont két négyemeletes épület között elterülő Gravikoncentráció-mező tömör falán át. Semmi értelme nem lett volna megkerülni a házakat, mindkét oldalukon bizonytalan partvonalú árkok voltak, bennük gyanúsan kékes színű vízzel, amibe valószínűleg még pisztollyal fenyegetve sem kockáztatnám meg a belépést. Abban, hogy nagy ívben, biztonságosan kikerülgessem a környéken szétszórt Trambulinokat, már szerencsére semmi sem akadályozott.

A gyár, kívülről nézve, nem tűnt különösebben elkeserítőnek – na persze a Zónában minden nyomasztóan hat –, csak fájdalmasan szánalmasnak. Az esőpatakokkal borított, csőre hajazó sziluettekből és a falakra festett, kifakult, graffitiszerű mintázatokból valamiféle szinte emberi magányosság és melankólia áradt. Először még el is gondolkodtam, hogy talán egy irányító lakhatott itt? De a szkenner nemcsak hogy a legveszélyesebb pszionikus lény közelségét nem érzékelte, de fél kilométeres körzetben semmi másét sem, ezért kissé lazábbra váltottam a fogást a gépkarabélyon, és nehézkesen félretolva a súlyos kapuszárnyat, bementem az oldalsó teherportán át.

Mielőtt még akár két lépést is megtehettem volna odabent, a detektor szinte megőrült. Reszketett, vörösre váltott, jelezve, hogy sűrű anomáliamező van a környezetében, az elsőrendű riasztópanel pedig görcsösen pislogott, majd a PDA kikapcsolt. Megfordítottam, és megpróbáltam újraindítani. Semmi. Még a BIOS indítóképernyője se jelent meg. Egyetlen LED sem villant fel. Olyan volt, mintha valami erős mágneses impulzus kapta volna telibe a kütyüt, viszont a kvarcórám továbbra is számlálta a másodperceket és a perceket, ezért ezt a lehetőséget azonnal el is vetettem. Na persze sosem lehet tudni, hisz a Zónában léteznek anomáliák, amiknek a hatókörében semmiféle elektronika nem képes működni. Szóval csak egyetlen következtetés maradt: hatványra kell emelnem az óvatosságot.

A széléről vizet csöpögtető kapucnim alól körülnéztem az elhagyatott téglagyár udvarán. Valamikor, réges-rég, láthatóan lehetett itt egy fészer, mára csak néhány meggörbült támasz és a lábam alatti tengernyi törött paladarab maradt. Az égetőkemencék a szabad ég alatt álltak. Három vaskos, másfél méter átmérőjű, betontömbökre állított henger. A levegőellátást, vagy valami mást szolgáló csövek már elrozsdálltak, és a tartókon lógó, megmaradt töredékeik alapján eredeti elrendezésüket csak sejteni lehetett. Két kemence masszív csappantyúit szorosan bezárták, és láthatóan már sok-sok éve végleg összegyógyultak keretükkel. Ám a távolabbi henger ajtaja félig nyitott állapotban rögzült a helyén, ettől mintha egy hatalmas, sötétbarna száj készülne épp felfalni. A kemence körül rengeteg rozsdás alkatrész hevert az üzem belső berendezéseiből: szállítószalag-darabok, préstöredékek, formázóeszközök, felismerhetetlenségig eltorzult, sérült alkotórészek. A sivár táj utolsó elemeként egy kanál nélküli buldózer roncsa, a kabin felső részével és a lánctalpakkal, úgy magasodott, akár az egykori ipari nagyhatalom gyászos emlékműve.

A kép tiszta, ahogy egy ismerősöm mondani szokta. Nem csoda, hogy a PDA-ban talált feljegyzés alapján itt eltűnt veterán haverjai semmit sem találtak. Ebben a zűrzavarban még egy vérszívó megtermett teteme is eltűnt volna, nemhogy egy apró relikvia. Na meg hát, létezett egyáltalán az a titokzatos relikvia?

Sóhajtottam, és kioldottam a szütyő száját a maradék csavarokkal. Öt. Hát, őszintén szólva, az nem sok. Jó, ha a visszaútra elég, figyelembe véve, hogy a PDA, ha működik, sem sípol, és azt sem tudni, elindul-e még egyáltalán.

Az eső továbbra is szakadt a némi képzelőerővel egy szétbontott és felborított ólomakkumulátorra hajazó égből.

Ismételten körülnéztem az udvaron, remélve, hogy legalább valami szokatlan, egy itt valami ismeretlen anomáliába belekeveredett kíváncsi veterán után hátramaradhatott részletet találok. Tekintetem átsiklott mindenféle nedves fémdarabokon, végigtapogatta a kemencék sötét oldalait, felmérte az épületek és a kerítés közötti távolságot, átsiklott a meggörbült támaszokon, és megpihent a többi törmelék között heverő aknafedélen. Egy leghétköznapibb, hullámos külső oldalú darab, a szovjet időkben milliónyi számban készültek ilyenek. Közönséges kerek fedél, feketére festve.

Egy nyolcas. Vagy a végtelen szimbóluma, attól függően, melyik irányból nézzük. Az eső szinte elmosta a képet, formátlan, sötét foltokat hagyva az öntöttvason.

Az intuíció kismadara nyomban tarkón is vágott éles csőrével.

Honnan ered ez a szimbólum? Olyan, mintha nemrég festették volna rá, de a környéken sehol egy lélek… Ostobaság? Lehet. De egy igazságot már nagyon rég megtanultam: minden ostobaságnak megvan a maga racionális magja, a lényeg, hogy megfelelő szögből nézzük.

Emlékszem, Droj egy hasonló jelről beszélt, amit csapata egyik új stalkere eltűnésének helyszínén találtak. Azt is megemlítette, hogy a festék friss volt.

Véletlen egybeesés? Nem kizárható. Csak már kicsit túl sok bukkan elő egymáshoz ilyen közel a véletlenekből.

Általánosságban elmondható, hogy ha volt is bármi furcsa ezen az isten háta mögötti gyárudvaron, az bizony pont ez a fedél, rajta az elmosódott fekete folttal.

Az agyam persze ismét elkezdett hangosan tiltakozni, mondván, semmi sem bizonyítja, hogy ezt az elfordult nyolcas szimbólumot frissiben mázolták oda, könnyen lehet, hogy már évek óta rajta díszlik azon a kerek fémdarabon, a képzeletem pedig úgy határozott, pótolja a hiányzó részleteket. Vagyis, ismét próbált felülkerekedni az egyértelmű hülyeségen. De az intuíció gyorsan pofon csapta, ezért elhallgatott.

Ez nem jó, testvérek, én mondom nektek, nem helyénvaló, mikor az elménk elbizonytalanodik az előérzetek nyomása alatt. Egyáltalán nem.

Kivettem az öt csavar egyikét, és lapos ívben, gyorsan elindítottam az aknafedél felé, még mielőtt az izgalmam le nem csillapodik. Az acéldarab csengő hangon nekiütközött az öntöttvas palacsintának, és megpattant rajta, el a kerítés irányába. A hirtelen mozdulatokat mellőzve elindultam a szerencsétlen csatornafedő irányába. Magamban elhatároztam, ha nincs ott semmi, kitekerem az intuíció kismadarának nyakát, és a jövőben nem hallgatok az intelmeire.

Célomat elérve a kalast a vállamra dobtam, és síkossá vált szélét megragadva oldalra löktem a fedelet. Ahogy az várható is volt, semmiféle nyílást nem találtam alatta. Csak egy halom fém- és műanyaghulladékot. Csak…

Hoppá.

Lehajoltam, hogy közelebbről is szemügyre vegyem a vegyes hulladékmassza általános barna hátteréből kiemelkedő tárgyat.

Olyan volt, akár egy kurta Möbius-szalag.

Egyáltalán nem látszott számomra ismerős relikviának. Pedig, testvérem, elhiheted, rengeteg ilyesmit láttam már.

Egy ismeretlen anyagból csavart, cseresznyepiros izé hevert előttem. Ha kell, kapd fel, és fuss!

Gondolatban megsimogattam az intuíció-madárka buksiját, és leakasztottam övemről a lezárt konténert. A relikviákkal rendkívül óvatosan kell bánni, mert a legáltalánosabbaknak sem tanulmányozták még elég alaposan minden tulajdonságát. Akkor mit mondjak egy sosem osztályozott mintadarabról? Vajon milyen erősen sugároz ez a nyavalya? A fenébe is, a legrosszabbkor ment tönkre a Geiger–Müller-számlálóval egybeépített PDA…

Amikor a szigetelt, egyben tűzálló csipesz segítségével befejeztem a lelet elcsomagolását, és felegyenesedtem, egy rendkívül kellemetlen pillanatba csöppentem. A helyzet, ahogy az a bizonyos jóbarátom mondaná, egy elfogadhatatlan balesetté vált.

A távolabbi, kissé nyitott ajtajú kemence mellett egy zömök, bőrkabátos fickó állt, és rám fogott egy gránátvető nélküli Abakant. Egyből felismertem benne Koboldot, egy helyi fosztogató klán bandavezérét. A bűnöző zsiványok nagyobb részével ellentétben ő kiemelkedő szellemi képességekkel rendelkezett, azzal viszont egyáltalán nem dicsekedhetett, hogy a normalitás fogalmai szerinti életmódot folytatna.

– Add ide a szajrét, Minor! – kiáltotta. – Akkor élve távozol innen.

– Inkább napozok csupaszon egy kitörés idején – válaszoltam, azon töprengve, merrefelé lenne jobb elugrani, hogy ne törjem el a gerincem, és legyen időm lekapni a vállamról a gépkarabélyt.

Az előzetes számítások alapján hozott döntés rossznak bizonyult. Akár jobbra, akár balra is ugorhattam, de a fegyverrel gondban voltam. Nem volt időm elérni. Sehogy sem. És amennyire tudtam, Kobold bizony kiváló lövész, könnyedén kinyír, még mielőtt kézbe kaparintanám a kalast. Ezt a rohadék csak a kezdetleges „elegancia” miatt nem tette meg eddig, miszerint fegyvertelenekre nem lőnek.

Szóval marad a pisztoly vagy a kés.

A tökéletesen kiegyensúlyozott deszantos tőr ebből a távolságból hatástalan, mert képtelen lennék elég gyorsan kirántani hüvelyéből és pontosan eltalálni vele Koboldot. Vagyis marad a jó öreg „Ben”.

Kihívóan azt kérdeztem, az eső zaját túlkiabálva:

– Lőni fogsz?

– Én csak úgy sétálgatok itt, senkit sem zavarva – kuncogott Kobold, mintha meg sem hallotta volna kérdésemet. – És akkor megjelensz te. Bebújtam a kemencébe. Arra gondoltam, kivárom, mi történik, nehogy romba döntsem a helyet… – Hirtelen elhallgatott, és csettintett egyet a szájával. – Szerencsés egy rohadék vagy te, Minor. Hogy sikerült ilyen gyorsan megtalálnod a Bumerángot?

Bumeráng, jegyeztem meg magamban. Ez azt jelenti, Kobold pontosan tudta, mit keres. Hangosan azt kiabáltam:

– Maga Ukrajna védelmi minisztere súgta meg nekem, hogy egy aknafedél alatt hever.

– Tényleg nem akartam semmi…

Jobbra billentem, majd hirtelen elvetődtem balra, közben kihúzva a pisztolyt tokjából. Repülés közben kétszer is sikerült lőnöm, Kobold pedig egy egész sorozatot küldött felém. Szerencsére mellém. Az esőcseppek szaggatta lőporfüst egy időre eltakarta előle a további mozdulataimat.

Fájdalmasan az oldalamra csapódva távolabb gurultam a lehetséges tűzvonaltól, és két ugrással a legközelebbi fémtartály mögött találtam magam. Megállni vagy habozni nem volt lehetséges, mert Kobold már széles ívben megkerülve engem, egyik fedezéktől a másikig ugrálva, ólomzáport zúdított rám. Kockáztatva egy lábtörést, a kemencék háta mögött elrohantam a legtávolabbiig, amiben Kobold korábban elrejtőzött, aztán gondolataimat félbeszakítva belevetődtem, fejemet majdnem betörve az ajtó szélén.

A bandita hamar rájött, milyen primitív módon kerülték meg hátulról, és azonnal blokkolni próbált a kemencében. Megpróbálta bedugni a fegyvercsövet, hogy egy vaktában leadott sorozattal elkapjon, de nekem addigra már sikerült megmarkolnom a kalast, és egyetlen lövéssel úgy telibe találni az Abakan elejét, hogy a keze majdnem kicsavarodott a belőle kiforduló gépkarabéllyal együtt. Itt kellett volna támadásba lendülnöm, de szerencsémre egy pillanatig haboztam. Kobold felkapta a kezéből kilőtt fegyvert, és sikertelenül megpróbált eltalálni néhány gellert kapott lövedékkel, majd elrejtőzött.

Így alakult ki a patthelyzet, amiben mostanra magunkat találtuk.

Az eső továbbra is dörömbölt a tartály fémfalán, és a cseppek szétfröccsenő koppanásai kellemetlen és nyomasztó zubogássá álltak össze, mint egy rettentő szörnyeteg mormogása.

Én idebent ültem. Kobold odakint.

Hirtelen mozgást érzékeltem a gyár udvarán, és a felhőszakadás monoton surrogásába valami új hang keveredett.

Ez kissé nyugtalanná tett.

– Hoppácska – jegyezte meg Kobold. – Célnál vagyunk. Neked annyi, tökorrú.

Ettől csak még kellemetlenebbül éreztem magam. Vagy csak ijesztgetni próbál, vagy tényleg történik valami odakint, amit innen ugyan nem látok, de a tarkómban érzem.

– Hallottál már a vándorló Perzselőkről? – érdeklődött együttérző hangon Kobold. Majd a tőle telhető legbánatosabb hangsúllyal így foglalta össze: – Az egyik ilyen most épp feltartóztathatatlanul sodródik feléd.

Csendben maradtam, és továbbra is figyelmesen néztem az irányzék nyílásán át az ajtó melletti fénysávra. Ha ez egy blöff, semmiképp nem szabad követni a sunyi rohadék példáját és szóba elegyedni vele.

– Nem hiszed el – kiáltotta Kobold beleegyező hangsúllyal. – Érdekelne, mit szeretnél inkább, kiugrani ide a sorozatom elé, vagy elevenen bent égni abban a kemencében, amikor a Perzselő odaér hozzád?

Ekkor megéreztem, hogy valóban egyre melegebb van. Az ujjam hegye bizseregni kezdett, az alkaromon felmeredtek a szőrszálak. E külső jelekből ítélve tényleg lehetett egy Perzselő a közelben. A Zóna Démonaira! Alig fél órája még egyetlen anomália se volt az üzem területén! Ez, hogy úgy mondjam, egyáltalán nem fair.

– Nagyjából öt méter van még, hogy odaérjen és fellobbanjon – közvetítette cinikusan Kobold.

Minden erőmmel azon voltam, ne kezdjek el gorombáskodni vele, és ne vetődjek ki ebből az átkozott kemencéből. Ráadásul a klausztrofóbiám is éreztette magát. Körülöttem mintha egyre kisebb lenne a tér, a sötét boltozat elkezdett fokozatosan lejjebb ereszkedni…

Ha a henger közelében lobban fel a Perzselő, én csinos hamukupaccá változom.

– A relikvia is megég – kiáltottam fel végül. – Nem bánod?

– Nem fog – válaszolta Kobold magabiztosan. És testvérek, a hanglejtésétől kifejezett undor fogott el.

Már hallottam is az esőcseppek sziszegését a fal mögött, ahogy az aktív Perzselő területére hullottak. A jobb vállam sajgott, a gépkarabély reszketett a kezemben, az ujjaim nem engedelmeskedtek.

– Viszlát, marhasült! – hallatszott odakintről.

Fél perccel később, mikor már elviselhetetlen hőség áradt a fémboltozatból, és én önkéntelenül is elkezdtem az ellenkező irányba hátrálni, a kalas csövével beleakadtam a saját bakancsomba, megbotlottam, és szégyenszemre elnyúltam a forró padlón. A relikviakonténer beleakadt a hátizsák szélébe, és kinyílt.

A kincset érő spirál kiugrott belőle, és megcsillant, pont az orrom előtt.

Tényleg nem zártam le rendesen a doboz tetejét?

Egy lobbanás.

Az orrlyukamba ózonhullám áradt.

Ujjaim reflexszerűen végigkapartak a padlón, felgereblyézve a ragacsos port…

Az első pillanatban azt hittem, a Perzselő robbant. De rájöttem, hogy még mindig élek, és még csak a rozsda aranyszínű panírrétege sem sült rám. Valami más történt.

A Kobold által Bumerángnak nevezett Möbius-szalag felragyogott a középpontjából áradó cseresznyepiros fénytől, pont ahol a megcsavarodott síkok széle érintkezett. A relikvia vibrált és elnyújtva sípolt, a hallhatóság határán, majd újra fellobbant, aztán kialudt, mint egy kiégett villanykörte.

Ám a minket körülvevő világ kissé megváltozott. Valami ismeretlen megérintette az idegvégződéseimet, megformálatlanná facsarta a gondolataimat, és mintha beáramlott volna a lelkembe.

Észrevettem, hogy odakint, a kissé nyitott ajtó mögött az égből alászálló, megnyúlt vízcseppek lelassítanak és gőzzé válva felrobbannak. A Perzselő láthatóan elkezdte tenni a dolgát. Csak… mintha egy lassított felvételen látnám.

Tovább várni viszont nem állt szándékomban.

Saját felelősségemre, puszta kézzel felmarkoltam a relikviát, és úgy bámultam rá, mint egy kifejlett kobrára. Egy másodperc, kettő, három… Semmi se történt. Aztán fogtam a gépkarabélyt meg a pisztolyt, és rohantam kifelé. Legyen, aminek lennie kell, csak élni akarok, ahogy azt egy ismerősöm mondani szokta.

Az ezután történtek részletes beszámolójára inkább nem vállalkoznék…

Ahogy kizuhantam a kemencéből, gyorsan megpördültem, hogy tájékozódjak, célba vettem Koboldot, és készültem tüzet nyitni, hogy megöljem, de mutatóujjam nem nyomta meg az elsütőbillentyűt, lefagytam. A banditával valami baj történt. Fegyverét eldobta, és kínosan botladozva hátrált, kábultan, tágra nyílt szemmel meredt rám, és levegő után kapkodott. Karja természetellenesen kicsavarodott, mintha görcsbe szorulna. Szúrós tekintetében kétségbeesés és ősi rettegés egész óceánja tombolt, pupillája hatalmas tintafolttá változott. Már arra gondoltam, valami mutáns vagy egy halálos anomália lehet mögöttem, de az intuíció-madárka segítőkészen azt sugallta: nincs ott semmi.

Az elhagyott téglagyárban csak én voltam, és Kobold.

Az esőcseppek úgy tízméteres körzetben apró gőzpamatokká váltak, ettől pedig a kép teljesen fantazmagórikussá vált.

Kobold továbbra is feltartóztathatatlanul hátrált a kemence felé. Olyan benyomást keltett, mintha valakinek az erős marka vonszolná a bőrkabátja ujjánál fogva. A baseballsapka már lerepült az elszánt bandita fejéről, ott hevert a sáros iszapban a halott buldózer közelében…

Kobold egyetlen szót se bírt kipréselni magából.

Sem egy sikolyt.

Sem egy hangot.

Amikor bakancsai agyagos talpa eltűnt a súlyos, beszorult ajtó mögött, a Perzselő végre valóban beindult, vörösre hevítette a kemencét, és felforralta a környező tócsákat. Kurta lángnyelv lobbant a nyílásban, és hamu hullott alá.

– Nos, marhasült testvér, most már tényleg viszlát! – mondtam, és meghengergettem a tenyeremen a rejtélyes tárgyat.

A cseppek ekkor befejezték a gőzzé robbanást.

{1} Nagy Ben: A Desert Eagle pisztoly „beceneve”

{2} Pisztolymarkolatú shotgun, azaz „pumpáló mozdulattal” tölthető sörétes puska

{3} Gyalásó: az összehajtható, kis méretű, rendszeresített gyalogsági ásó neve a katonai szlengben.