Siri Kolu

Belső
félelem

Fordította
Bába Laura

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Szöveg © Siri Kolu, 2013
Magyar kiadás © Cerkabella Könyvkiadó, 2023
A kötet eredeti címe: Pelko ihmisessä
Finn nyelvből fordította: Bába Laura
Felelős kiadó: Nyulas Ágnes
Felelős szerkesztő: Lovász Andrea
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Kiadja a Cerkabella Könyvkiadó, a Móra Kiadói Csoport tagja.

ISBN 978 615 663 018 6

www.cerkabella.hu

A regényben szereplő dalok forrása a West Side Story musical.
Dalszövegek: Stephen Sondheim.
Zene: Leonard Bernstein.
Szövegkönyv: Arthur Laurents.

Fojtogató a gondolat. Valahol odafent tombol a nyár. A sziklát mesterien álcázták, csak egy sima sziklának látszik, virágzik az áfonya, csarab pettyezi a füvet, a fenyők tűlevelei már mélyzöldek. A talaj nedvesebb részein erdei gólyaorr, harmatos hegyékesség, mély harasztbozót. Valahol a fák között talán akad egy napos tisztás, ahol májusban berki szellőrózsa nyílik. Ez mind a mi tetőnk felett nő és szívja magába a napsugarakat. Talán gombászok és bogyószedők is járkálnak odafent – a képzeletemben ez nem a hadsereg elzárt területe. Egy velem egykorú lány füzikét és aszatot simogatva mereng az életén. Fogalma sincs, hogy mi itt élünk a lába alatt, a kutricánkban, mint félretett, dobozlakó papírbabák. Anne Frank életét élem, de nekem nincs hátsó traktusom, nincs naplóm, és semmi reményem.

I. rész
Befelé

Boy, boy, crazy boy,

Get cool, boy.

Got a rocket,

In your pocket,

Keep coolly cool, boy.

Don’t get hot,

’Cause man, you got

Some high times ahead.

Take it slow

And, Daddy-o,

You can live it up and die in bed!

West Side Story, Cool

Petri

Az első napot, amikor Pilvi nem volt otthon, ágyban töltöttem. Mondjuk nem az volt a legelső nap, csak ahhoz képest, amikor megtudtuk, hogy többé nem jön vissza. Hogy azt a lusta intést, azt a lusta „hali, mentem”-et szánta búcsúnak. És hogy a szárítóról leszedett szürke meg terepszínű cuccait gondolta élete hátralevő részében hordani. Ezt csak napokkal később tudtuk meg. Először azt gondoltuk, hogy egy haverjánál van. Aztán hallottuk, hogy elment teszteltetni. Aztán meg azt, hogy önként ott maradt a Központban a megbetegedettekkel, nem kíváncsi az üzeneteinkre, és egyikünket sem akarja látni.

Az első napot, amikor Pilvi nem volt otthon, ágyban töltöttem. Meg a másodikat is. Aztán a harmadikon elhatároztam, hogy kimegyek sétálni. Ha nincs az edzőcipőm meg a széldzsekim, fixen ott halok meg az ágyamban. Sehogy sem fért az agyamba, hogy Pilvi hónapokig ott ült a szomszéd szobában, ezer százalék, hogy olyan tempóval verte a gépet, mint én, ugyanazokra a dolgokra keresett rá: BF tünetek, BF cure? De amíg én azt akartam tudni, mi történt az interrailes haverommal, Pilvinek saját magán járt az esze. Én mindig is eléggé lusta és kényelmes voltam, de ezt soha az életben nem bocsátom meg magamnak. Soha, egyetlen ember sem teheti jóvá, hogy olyasvalaki, akit a saját családjának nevez, hónapokon át így retteg, és ilyen magányos. Oké, nyilván nem csak Pilvi élete változik meg ezzel. Pilvi mindannyiunk életét megváltoztatta. A BF mindannyiunk életét megváltoztatta. És még nem tudni, mi lesz a vége. Itt most nem tudni, mint a filmeknél, hogy happy end lesz-e a vége.

BF.

Pilvi szobájának ajtaja előtt állok, és egy kockás papírt szorongatok a markomban, amit Pilvi nekünk hagyott. Az áll rajta: Belső Félelem.

A fenébe is, elbőgöm magam… … …

II. rész
Alámerülés

Tonight, tonight,

The world is wild and bright,

Going mad, shooting sparks into space.

West Side Story, Tonight

Pilvi
április

Három hónapja vagyunk a Barlangban, amikor Anni megbetegszik. Először az orra kezd folyni.

– A légkondi miatt van – mondja szipogva. – Baromi hidegre állították. És az egyik nyílása közvetlenül az ágyam felett van. Vagy az is lehet, hogy allergiás vagyok valamire a levegőben, amit bejuttatnak vele. Egy csomó mindenre allergiás vagyok, fűfélékre, a fekete ürömre meg a nyírfára. Lehet, hogy odakint nyárias az idő, ki tudja, mi minden virágzik, amit aztán egyenesen idefújnak nekem az ágyamra.

Többekkel is próbál fekhelyet cserélni, de senki sem akarja az ő ágyát. Nem a nyírfa spóráitól félünk, hanem az ő influenzaspóráitól. Most kezdődik, amitől eddig tartottunk, az influenza második hulláma?

Ötnapi betegeskedés után romlik az állapota. Kezd felmenni a láza, és a paracetamol is csak ideiglenesen tudja levinni. Tekintete száraz és fénytelen.

– Orvosra van szükség – mondom a Vénnek. – Miért nincs itt orvos?

A Vén messziről néz rám, mintha egy játszadozó kölyökkutyát figyelne a réten.

– Hogy miért nincs itt orvos? Mert egyetlen orvos sem hajlandó belemenni a halálos ítéletébe – feleli. – Senki sem tudja, mi lesz itt velünk.

Aznap később a fiúktól hallom, amire magamtól is rá kellett volna jönnöm. Azért nincs itt orvos, mert az egészségügyből gyakorlatilag senki sem betegedett meg. Ők az erős megelőző gyógyszer első szállítmányaiból kaptak, és az legalábbis egy részüknél bevált. Anya munkatársának egyszerűen csak rohadtul pechje volt. Anya és Petri ugyanabból a szállítmányból kapták az oltást, és egyikük sem betegedett meg. Nekem is meg kellett volna úsznom.

Anya itt lehetne – jut hirtelen az eszembe. Lehet, hogy ő eljött volna, ha megkérem, még egészséges létére is. Ez az első gondolatom anyáról, mióta besétáltam a Központba.

Anni állapota nem javul. Nehezek az esték. Kettesben beszélgetünk, pedig a hatalmas hálótermekben nincs privát szféra. Mindenki minket hallgat, csak megjátsszák az alvást.

– Talán csak próbára tesz a testem – suttogja nekem Anni.

Én vagyok az egyetlen, aki odamegy az ágyához. Senki más nem ajánlkozik, hogy kikíséri vécére, vagy behozza ebédkor a tálcáját. Mostanra már túl hosszú neki az út a folyosó túloldalán lévő ebédlőig.

– Lehet, hogy a betegség csak így ellenőrzi, akarok-e ilyen lenni? – kérdezik. – Lehet, hogy mindannyian újból megbetegszünk. Talán… gondold el, mi van, ha választhatunk, akarjuk-e a BF-et vagy sem!

Megfagy a vér az ereimben. Lehet, hogy csak fél évet kaptunk a fellélegzésre? És mi van, ha ez az új szupertestünk csak a haldokló szervezetünk utolsó erőfeszítése, a szokottnál egy kicsivel tartósabban, a betegség utolsó trükkje – morfondírozunk. A felnőttek, akik az iskola szerepét betöltő előadásokon a szupertestünk rejtette lehetőségekre akartak rávilágítani a számunkra, meg arra, hogy egyúttal mi mindenre kötelez minket erkölcsileg ez a szupertest, maguk sem tudták. Ugyanaz a megbetegedési hullám érintette őket is, mint bennünket. Ha lenne internetünk, megtudhatnánk, mi történt a Távol-Keleten – oda fél évvel előbb érkezett a kór, mint Európába. De nem akarják, hogy tudakozódjunk vagy lármázzunk. A pince mélyére dugtak minket, mint a megfeketedett krumplit.

– És mi van – kezdi újból Anni, a hangja középen beomlik, mintha sóderben gázolna, hogy beszéljen hozzám. – Mi van, ha holnap úgy ébredek fel, hogy megint teljesen hétköznapi vagyok? Talán fájna egy kicsit a fejem, mintha egész hétvégén csapattam volna, lenne néhány foszlányos emlékem innen-onnan, de én lennék az, visszakapnám magamat. Akkor megüzennétek nekik? Ugye? És akkor hazamehetnék.

Egy pillanatig azt remélem, elneveti magát, jelezve, hogy csak ugratott. De nem. Tényleg ezt kívánja. Vissza szeretné kapni a korábbi életét, arra a korlátozott és előre kiszámítható életre vágyik, amelyet mindannyian éltünk a BF előtt. Nem kell neki a szuperteste. Nem veszi hasznát a szupertestének – helyesbítek. Az cserben hagyta. Anni átmeneti állapotban van. Egy páciens, aki senkinek sem kell.

– Mesélj! – krákogja. – Mesélj megint valami West Side Storysat. Aludni szeretnék, hogy meggyógyuljak, hogy ne kelljen ezeken gondolkodnom. El kell hallgattatnom ezt a pánikcirkuszt a fejemben.

Elgondolkodom.

– Megválaszthatjuk-e, mikor leszünk szerelmesek – mondom. – Ez a történet erről szól.

Mesélek Anninak a tánctermi jelenetről, még ha hallják is a többiek, még ha Roni is hallja. De most nem törődöm ezzel, tele van a fejem Annival és az aggodalommal.

A lelki szeme elé festem a tornatermet. A csillogó parkettát, a színes fényeket, a lemezről játszott zenét. A lépésenként suhogó, pörgős szoknyákat. A férfiak testhez álló öltönyeit és kifényesített cipőit. A Coca Cola illatát és a rock’n’roll-t.

A táncmulatság idejére a tornaterem senkiföldjévé változik, ahová mindenkit beengednek. A fiataloknak csak egy hely kell, ahol ellehetnek – gondolják a felnőttek, akik nem nagyon értik a fiatalok világát. A bandák nem fognak összecsapni egymással, ha már táncoltak közösen. Ezt mantrázzák a szervezők.

Az összes Rakéta és Cápa eljön, de nem történik kiegyezés. Az este már rögtön az elején félremegy. A határokat a határokon belülre húzzák. A latinók csak latinókkal táncolnak. Minden fivér ügyel a nővérére, a vegyes párokat szétválasztják. A táncpárbaj, amelynek jó hangulatot kellett volna teremtenie, táncmozdulatokkal végzett harccá válik, melynek tétje, hogy melyik banda a jobb.

Ekkor találkozik a Rakéták közé tartozó Tony a Cápák közé tartozó Mariával. Rosszkor, rossz helyen.

A bizonyosság, szinte feszültség, hogy ez, itt életed legfontosabb találkozása. Érzed, ahogy valaki mindössze tizedmásodperceket számol addig, amíg ez bekövetkezik. Készen állsz? Látod? Érted? Ellenállsz még? Még tíz másodperced van kételkedni. Aztán kilenc. Nyolc. Míg végül ez is letelik.

Nyisd ki a szemed. Láss. Érezz. Most.

Tony meglátja Mariát. Maria meglátja Tonyt.

A zene ugyanazt teszi, amit a film is: egy-egy reflektort irányít kettejükre, és mindenki mást elhomályosít. Eltűnnek a bandajelvények, a precízen meghúzott határok, a helyiség falai, ahogy ők, akiknek elkerülhetetlenül találkozniuk kellett, végül találkoznak. A világ csak keretezi a két szerelmest.

Ahogy ezt kimondom, észreveszem, hogy Anni alszik. Elaludt, és álmában a táncmulatságot látja, a ringatózó mambót hallja. Megigazítom a takaróját, és azt kívánom, bárcsak olyan sok színt látnék, mint amennyi abban a jelenetben van. Ha annyi szín veszi körül az embert, egy kicsit kevésbé érzi a magányt.

Most, hogy Anni elaludt, már szépítés nélkül beszélgetek a többi kiskorúval. Halljuk a hörcsögő lélegzetvételét. Mégis, mi a fenéért mentünk bele, hogy orvos nélkül idejöjjünk ebbe a zsákutcába? Itt fog meghalni ezen a priccsen, a kurva életbe! Hulladék vagyunk, semmi több. Trágya. Génkloáka. A bürokraták csak örülnek, hogy kihúzhatnak egy BF-embert a listájukról! Ez Jonne, a Sportolósrác, aki komor dolgokat mond, és öklével veri a falat, amíg valaki le nem állítja, hogy ne kerüljön miatta bajba az egész szoba. Az új rendtörvény szerint az erőszak minden formájában – így akkor is, ha az elkövető saját maga ellen irányul – büntetendő cselekmény, amelynek az érintettek és közvetlen környezetük isszák meg a levét.

– Mi mást tehettünk volna? – suttogja Holdsrác. – Mondtuk volna mindannyian, hogy persze, be akarunk költözni a szállóitokba, kérjük az egészségügyi ellátásotokat, a kanülöket a karunkba, azokat az átkozott fém kiegyenesítőket, amivel megroppantjátok a gerincünket, hogy megint emberi gerincnek nézzen ki.

Eszembe jut az edzőtermi gépekhez hasonlító fémszerkezet, amelyen addig tartanak kikötözve, amíg a fizioterapeutának nevezett kínzóember meg nem könyörül rajtad. Ó, köszi, köszi, pont segédeszközökre van szükségünk! Rehabilitációra. Fogyatékkal élőknek szóló támogatásokra.

Esedezők lettünk.

Megalázkodunk az intézkedések előtt, hogy egy kicsivel jobban érezzük magunkat.

Hálásak lettünk azért, hogy meg akarnak menteni bennünket önmagunktól… … …

III. rész
A terv

Make of our lives one life,

Day after day, one life.

Now it begins, now we start:

One hand, one heart.

Even death won’t part us now.

West Side Story: One Hand, One Heart

Pilvi
szeptember vége – október eleje

Kész a biztonsági bizottság terve. Egyetlen gyenge pontja van. Én. Megint négyesben találkoztak, nélkülem. Ez akkor esik le, amikor Largo értem jön. Börtönőrmódra vezet, tudva, hogy ezekre a hírekre nem vagyok kíváncsi.

– Én nem akarok menni – mondom nekik. – Nem vagyok jó kémnek. Minden elszúrok. Nem fogom fel az utasításokat, és azt sem, hogy mi az, ami jó a Barlangnak, és mi az, ami nem. Largo is megmondhatja. Kezdettől fogva rettenetes vagyok.

– Te vagy a legjobb és az egyetlen lehetőség. Te változtál a legtöbbet – feleli erre a Vén – és a legkevesebbet. A szemed alig érzékeny a fényre. A gerinced szinte egyenes. Úgy tűnik, képes vagy uralni az erődet, ha nem gurulsz dühbe. Úgy járkálhatsz közöttük, hogy semmi különbséget nem vesznek észre.

Hirtelen Tuomast érzem a fejemben, a Vén beszéde túlságosan is úgy hangzik, mint ő.

Nincs szebb annál, mint az emberek között sétálni azután, hogy rájöttél, ki vagy – mondja Tuomas, és a nyakamat simogatja, tudja, hogy ott vagyok a legérzékenyebb. Jéghangyák, melyek lába elolvad a forró nyakamon. – Nézni őket a tömött vonatokon, a bevásárlóközpontokban, és egyszerre közölni mindannyiukkal: te nem tudod, ki vagyok. Semmit sem tudtok rólam, sem arról, mit tehetek veletek.

– Mesélek egy történetet – mondja a Vén. – Egy esti mesét. Annak alapján mi nem csinálunk fegyvert, mi csak ellenük fordítjuk. Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy szándékosan kifejlesztett vírus. Egy jenki laboratóriumban készült, azzal a céllal, hogy szuperkatonákat hozzanak vele létre. Akik jól bírják a különböző éghajlatokat. Testi erejüket tekintve háromszor-négyszer erősebbek az embernél. Megdöbbentő az állóképességük, öntanulók, önmagukat helyreállítók. De a természet nem enged szuperkatonákat teremteni anélkül, hogy megkérné az árát.

Amikor kibontod a hajad, amikor megnyitod az elméd, én vagyok az első, aki látja – folytatja Tuomas, már szinte harapdál, a pulzusomat keresgéli, követi a vér útját az artéria felé, és ahol a fej meg a gerinc üzenetei futnak.

– Nem kell, hogy lássalak, a város túlsó végéről is érezlek. Az a nap lesz, amikor a rádióadások egy pillanatra megszakadnak.

– Te vagy a mi szuperkatonánk – folytatja a Vén. – Közülünk, átváltozottak közül te vagy az, akinek az átváltozása a legjobb. Küldünk másokat is, de jobb, ha nem tudod, kiket.

Tuomas a kezében tartja a fejemet, a koponyacsontjaimat hallgatja.

– És te azt gondolod, hogy nem számítasz. Hogy senki sem vesz észre. Hogy senki sem tudja, mit gondolsz, és hogy mit számít. Arra idomítottak bennünket, hogy így gondolkozzunk. Hogy csak számok vagyunk. Ne nekem higgy. Magadban higgy, és kérdezz rá, ki vagy.

Én semmi mást nem akarok.

– Nem igaz, hogy mindig minden rossz az USÁ-ból jön – mondja Tuulikki. – Muszáj ezzel összezavarni a lány fejét?

Összeesküvés-elméletek. A fiúk boldogok lennének, ha megtudnák, milyen gyakorlati következményekkel járhat az elmélet.

– Mondtam, hogy ez egy esti mese – feleli a Vén. – A mesék vigaszt nyújthatnak.

A beszélgetésük miatt majdnem kiesik a fejemből valami nagyon fontos.

Kiket másokat?

Felrezzenek. Valaki utánam indul. Ez egy kánon, én csak az első dal vagyok.

Largo is utánam jön?

De persze nem merem megkérdezni, naná.

✻ ✻ ✻

Utasítanak, hogy álljak készen. Hogy a dolgok tettekre változnak, ha eljön az idő. Mégis meglepődöm, amikor a Vén a konyhai szolgálatom közben jön értem.

– Készülj – mondja. – Szerezz egy órát Paula raktárából, és titokban kezdd el figyelni. Hosszabbra nyúltak a napjaink. Vissza kell térned a 24 órás ritmushoz, hogy be tudj illeszkedni ott, ahova mész.

✻ ✻ ✻

Az óra összezavar.

Nem óra.

Hanem iránytű.

Megmutatja, hova megyek. Abba az életbe, amelyet 24 cellára osztanak, és azokat még egyenként 60 kisebbre. Ezekben a cellákban futnak világrekordokat, szülnek, halnak meg az emberek, minden az időben rögzítődik. A barlangbeli időszámításról való lemondás azt jelenti, hogy feladom. Beismerem, hogy hajlandó vagyok elvégezni, amire kérnek. Szeretném még átgondolni, de a gondolkodási idő már megint azelőtt lejár, hogy egyáltalán megnyílt volna. Figyelmesen választom ki az órát. Annál a pillanatnál döntök, amikor a Tanács Paulát interjúvolja a csereberékről meg a pontrendszerről, hogy a stratégiai percben eltávolítsák őt a helyiségből. Rossz érzés bemenni a szobájába, ahol minden pontosan meg van számolva és precízen rendszerezve. Az órák egy lezárt műanyag dobozban vannak, a padlón. Senki sem gondoskodott róluk. Mindannyian tudtuk, hogy meg fognak állni. A napelemesek már megálltak, előbb-utóbb az elemesek is meg fognak. Csak azoknak, akiknek volt pénze kinetikus, a viselője mozdulataival töltődő órát vásárolni, van lehetősége, hogy up-to-date tartsák az egész Barlangot. Paulának nem fog hiányozni egyetlen óra, akármennyire is meg vannak számozva.

A kétszáz óra jó hangosan csörömpöl, ahogy turkálok közöttük. Próbálom valahogy megtalálni a sajátomat, de nem emlékszem, hogy nézett ki. Barna szíja volt, vagy fekete? Már nem emlékszem, mit szeretett az ember-Pilvi. A bőrt vagy a műanyagot? A fém- vagy a farmerszíjat a csuklópulzusán? Elveszem az egyik kinetikus órát, azt, amelyiknek a legkisebb a lapja, így a legkönnyebben elrejthető, és zsebre teszem. Gondosan lezárom a dobozt, legfelülre nagyjából olyan színű órákat pakolok, amilyenek eredetileg ott voltak, és kimenekülök a szobából.

Az óra iránytű.

Elárulja, hogy mostanában 15 órákat alszom.

Hogy rövidítünk a napnak azokon a szakaszain, amelyeket nem szeretünk.

Hogy fél óra helyet két órán át tart egy-egy étkezés.

Az óra iránytű, amely elárulja, hogy a testünknek megváltozott az alvásigénye. A motorunk most magasabb hőfokon jár.

Az óra annak az iránytűje, hogy megint egyedül vagyok. Én vagyok az, akinek van órája. Az, akinek fogalma sem volt a közvetlen jövőjéről.

Miután a többiek elalszanak, bebújok a takaróm alá, és nézem, ahogy mozognak a mutatók. Ettől a kinetikus halhatatlanságtól, a másodpercmutató folyamatos ugrásaitól valahogy egy kicsit könnyebben érzem magam.

Mindent elmondok. Újból elmondom, vagy Largo kényszerít rá.

Paula szobájának ajtajában állok, kifelé menet. Abban a pillanatban visszafordulok, előveszem a dobozt, amelyet az imént gondosan elpakoltam, és megkeresem azt a kinetikus órát, amelyet korábban kizártam, mert az volt a legnehezebb.

Nem fogom ezt egyedül csinálni!

Bedugom a másik zsebembe, a kupac tetejére rendezem a színes ifjúsági órákat, ahogy az előbb is voltak, lecsukom a fedelet, és kirohanok.

Ha be kell lépnem az időbe, akkor valaki más is velem fog szenvedni… … …

Köszönet

Sallának a mesékért és a titkos fiókokért,

Johannának a naplementékért,

Pasi Ilmarinak a barlangokért,

Tiinának a fekete szín szépségéért,

Vilja-Tuuliának a fényfényfényért,

Terhinek az öngyújtókért,

Raisának a kesztyűért, amely nincs a kézen,

Essi K.-nak a séta-írás nővériségért,

Nicknek és Polly Jeannek a zenéért és

Katinak, a szerkesztőmnek a bizalomért és pozitív impulzusokért.

Köszönöm az anyagi támogatást a Könyvtári Ösztöndíjbizottságnak (Kirjastoapurahalautakunta) és a Pénzügyminisztériumnak (Valtiovarainministeriö).

Külön köszönöm családomnak és

Ikének a Dante/Long olvasókörből, aki megtanult lemászni a mélybe,

majd aztán engem is megtanított.

ÉLETRAJZI JEGYZETEK

Siri Kolu (1972) finn író és drámaíró, aki leginkább a Mi, Banditáék (Me Rosvolat, 2010) című regényéről ismert, amellyel elnyerte a Finlandia Junior-díjat. Szereti a vintage ruhákat, a katasztrófafilmeket, a bolhapiacokat, a kísérletező performanszművészetet, és a steampunkot mint kitalált korszakot és öltözködési stílust.

Bába Laura 2007-ben kezdtem finn irodalmat fordítani. Azóta a munkám során ültem már mérleghintán, úsztam a csodálatos tengerben, kerültem viharba, gondoztam lovakat, találkoztam fogatlan vámpírral, és jártam a Nap sötét oldalán. A legbüszkébb arra vagyok, hogy én tanítottam meg Tatut és Patut magyarul beszélni.

Tartalom

I. rész
Befelé

Petri

Pilvi – január, Barlang

Petri

Pilvi – január

Tuomas – SajatJegyzet a Talaj heti megbeszelesehez

Petri

Pilvi – január

Tuomas – Beszámoló/manipuláció: Tuomas – Hercegnő

Pilvi – január vége – február eleje

Petri

Pilvi – január vége – február eleje

Petri

Pilvi – február eleje

Petri

Tuomas – SajatJegyzet: Beszedvazlat a Talaj nagygyulesehez

Pilvi – február

Petri

Pilvi – március

Petri

Tuomas – Beszámoló/manipuláció

Petri

Pilvi – március vége

II. rész
Alámerülés

Pilvi – április

Petri

Pilvi – április

Tuomas

Pilvi – április

Petri

Pilvi – április vége

Petri

Pilvi – április vége – május eleje

Tuomas – Beszámoló/hatáskörtúllépés

Pilvi – május

Petri

Pilvi – május

Petri

Pilvi – május vége – június eleje

Petri

Pilvi – június

Petri

Pilvi – július

Tuomas – Beszámoló Tuomas – P-szaurusz – Pilvi

Pilvi – augusztus

Tuomas – A stratégiai csapat emlékeztetője Tuomasnak

Pilvi – augusztus

Petri

Pilvi – szeptember

Petri

Pilvi – szeptember

III. rész
A terv

Pilvi – szeptember vége – október eleje

Tuomas – SajatJegyzet: Talalkozas Petrivel a jelenteshez

Petri

Pilvi – szeptember–október

Petri

Pilvi – október vége – november eleje

Tuomas – SajatJegyzet: talalkozas Pilvivel

Petri

Pilvi – november

Tuomas – Üzenet a Talaj levelezőlistáján: Plakátkampány és incidens

Pilvi – november

Tuomas – SajatJegyzet, megszerkesztendo intézkedesi memonak Esetleges riasztas/hibabejelentes

Pilvi – november

Petri

Pilvi – november

Petri

Pilvi

Petri

Pilvi – november

www.cerkabella.hu

ISBN 978 615 663 018 6

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Cardenio Modern – SIL OFL