Chemának, Nairának és Dunának,

mert lopott óráimat ajándékpillanatokra cserélték

Firenzében és a Loire menti kastélyokban

A szépség, amely vonz, ritkán esik egybe a szépséggel,
amely szerelembe ejt.

JOSÉ ORTEGA Y GASSET

Ne fordulj vissza, hogy a szépet lásd!

Az igazért viszont tekints vissza!

HENRY F. AMIEL

[guancancha]

Én nem megszülettem. Most már kimondhatom, mert ismerem rá a szavakat. Nem megszülettem, mert a születésemhez nem volt szükség az akaratomra. Engem megszültek, egy teliholdas éjszakán a csipkézett hegytetőn. Bűntudattal és szégyennel szültek meg. Titokban, a sötétben guggolva, egy másik dimenzió tátott szájára emlékeztető fekete üregben, ami a parázsló földön marad, miután kialszik a folyékony tűz, amely képes elsöpörni a lankák fáit. A földön szültek meg, szertartások, eszközök és ruhák nélkül, vérben és gyors zihálás közepette, mint a kutyát, amivé az elkövetkezendő években válnom kellett.

Azt mondják, hogy anyám, még szinte kislányként, velőtrázó sikoltások közepette vészelte át a szülési fájdalmakat. Azt beszélik, csak a hold világította meg az utat az eldugott barlangig, ahol bujkálva segítettek neki, amikor a hasában lakozó fiú azzal fenyegette, hogy kibújik. Azt mondják, úgy ordítozott, mintha valami perzselné belülről, de egyetlen könnycseppet sem ejtett, amíg a karjába nem fektettek. Bátor volt, azt mondják, de akkor, amikor végre meglátott, amikor először végigsimított a bőrömön, azonnal megváltozott az arckifejezése, tekintete jegessé vált, és torkában rekedt a színtiszta iszonyat kiáltása. Sötét, hosszú haja rögtön megőszült. Ha az asszonyok nem tartották volna vissza, biztosan levetette volna magát a szakadékba, mert amikor meglátott és megérintett engem, akkor döbbent rá bűneinek következményére.

Az lett volna a logikus, hogy ledobnak a szakadékba. Valójában ezt is akarták tenni, mert csak így titkolhatták volna el a történteket. Őt még véresen visszavitték volna a közös barlangba, és ott, távol a tekintetektől, talán senki nem kérdezősködött volna. De amikor a legidősebb harimaguada a feje fölé emelt a barlang bejáratánál, a hegycsúcs felé tekintve tűz fényét pillantotta meg, valamint az éjjeli szél által felébresztett köd- és hamufelhőt. Jelnek tekintette. Rám nézett, legyőzte az iszonyatot, amit a külsőm ébresztett benne. Talán valódi apám maga Jucancha volt, jutott eszébe, a bozontos démon, Guayota alattvalója, aki hozzá hasonlóan a vulkán belsejében lakott; az a gonosz állat, aki a kutyákat védte, és elültette az emberekben a rossz és a viszály magját. És talán magának akart. Rémülten a földre ejtett, a szakadék szélén, és azt mondják, hiába még csak akkor születtem meg, a barlang belseje és a biztonság felé gurultam. Innen tudták, hogy mégis az istenekhez tartozom. Aznap éjjel, hiába gyulladt ki a hegy, és rengett a föld szörnyűséges morgással, a tüzes föld nem öntött ki a lankákon át a tengerbe. Ez mentette meg az életem.

Anyámnak mindent be kellett vallania. Szent nő volt, és dacolt az istenekkel, mert nem tartotta tiszteletben a küldetést, amivel megbízták. Apám, a férfi, aki anyám állítása szerint az apám volt, nagyhatalmú ember, akit itt, a ti világotokban királynak neveznétek. Életek, földek és vagyon ura volt, de ő sem úgy viselkedett, ahogy elvárták tőle, amikor egy olyan kislányra vetett szemet, aki számára – és a többi férfi számára – tiltott volt.

Senkit nem lepett meg a kinézetem. Hiszen én voltam annak a tiltott kapcsolatnak a gyümölcse.

Anyám jobban járt volna, ha a mélybe veti magát, mert arra kárhoztatták, hogy fogságban haljon meg. Apámat nem. Senki nem tudta bizonyítani, hogy tényleg ő volt az. Pedig szerintem igen, ő volt az. És szerintem ő is jól tudta.

Számtalanszor hallottam születésem történetét. Azt mondják, hogy az Úr 1537. évében történt. Így hívták a tengerről érkező emberek: az Úr éve. Számunkra csupán a második holdhónap volt, a Beñesmer, negyven aratással a mészárlás után, amely a népem elpusztításának kezdetét jelezte.

Első rész

GUANCANCHA
(1538‒1547)

1. fejezet

[DIANE]

Fontainebleau, 1538 júliusa

Én születtem először. Ugyan a történelem alig említi, én tudom, ahogy ők is mind. Én voltam a nagyhatalmú I. Ferenc francia király első unokája. Azt beszélik, már a megjelenése tiszteletet parancsoló volt, és dermedt csendet váltott ki, mintha az északi szél söpört volna végig a szobán. Akik jól ismerték, azt mondják, hogy egyetlen pillantásával megmentett vagy halálra ítélt embereket, és még az ellenségei is becsülték és behódoltak neki. Más idők voltak. Akkoriban egy király nagyságát az ellenségei nagyságában mérték. Akkoriban ősellensége, I. Károly spanyol király – a Habsburg, aki úgy fenyegette a francia határokat és az olasz birtokokat, mint egy zsákmányra éhes kalóz – küldöttei úgy jártak ki-be Fontainebleau-ba, ahogy az méltó volt a hozzájuk hasonló fenséges követekhez. Akkoriban az oszmán ellenség, a pogány török, Nagy Szulejmán szultán személyében megtestesülve megengedte magának, hogy személyes megállapodásokat kössön a mélyen keresztény francia királlyal, nevetgélés, bor és kurtizánok társaságában, miközben flottája egyre nagyobb pánikot keltett szerte a Földközi-tengeren. Más idők voltak, vraiment. Én szinte véletlenül születtem meg, óvatlanságból, a nagybetűs Nemesség bölcsőjébe, amikor a noblesse, a kisbetűs nemesség még a legapróbb mozdulatokat is szabályozta, igazi becsületkódexet hozott létre, ami alapján az urak cselekedtek. És a hölgyek. Legalábbis azt mondják, így volt, amíg meg nem érkezett ő.

Szülővárosából, Firenzéből jött Franciaországba négy évvel korábban, hogy a király másodszülött fia, Henrik felesége legyen. Az előkelő francia udvarban, amely a külsőségek és a túlzások mestere volt, a pápa unokahúga félénknek, prűdnek és egyszerűnek tűnt. De I. Ferenc számára egy értékes sakkbábu volt, amellyel francia befolyás alá helyezhette Itáliát, és remek módja annak, hogy biztosítsa a zökkenőmentes viszonyt Kelemen pápával, aki tartott azzal a barbár szultánnal kötött barátságától, aki több selymet viselt, mint egy kurtizán, és szénnel emelte ki a szemét. A király számára, aki értett a nőkhöz, a külföldi bankárok lányában, akik királyi családokkal együtt akarták felvirágoztatni örökségüket, volt valami különleges, amit senki más nem látott. Az udvar többi részével ellentétben, köztük a férjével, I. Ferenc módfelett intelligensnek, diplomatikusnak, kifinomultnak és türelmesnek tartotta menyét. Főleg türelmesnek. És idővel bebizonyosodott, hogy nem tévedett.

A király kegye volt az egyetlen, amely támogatta, amikor terméketlenségének gyanúja kezdte felütni a fejét a szalonokban, a kastélytól a piacokig. Senki nem gondolta, hogy az udvarban maradhat, és elkezdtek fogadásokat kötni, vajon mikor fogják diszkréten visszaküldeni a családjához. Azt mondják, hogy a férje tette fel a legnagyobb összeget, követőinek gyűrűjében.

Ekkor érkeztem meg én.

Én voltam Henrik, Franciaország dauphinjének elsőszülött lánya. Születésem pillanatában automatikusan a Valois-ház része lettem, és, ahogy azt egyesek lelkesen hangoztatták, egyenesen Nagy Károly leszármazottja voltam. Amikor megszülettem, Franciaország már négy éve várta trónörökösét, de persze nem engem. Apám már öt éve volt egy érdekházasság foglya azzal a nővel, akit az apja választott neki, aki a feltörekvő bankárcsalád, a Medicik örököse; és a nép, amely ugyanolyan rideg aggodalommal fogadta azt a kis olasz burzsoát, aki kétes eredetű vérével akarta beszennyezni az ősi királyi vérvonalat, mint az udvar, mindvégig azt várta, hogy tegye meg azt az egyetlen apróságot, amit vártak tőle: biztosítsa a dinasztia fennmaradását. Nem elhárítható felelősség volt. A trónörökös nemzésének képessége államügy volt. Úgy tartják, még maga I. Ferenc király, a vőlegény apja és VII. Kelemen pápa, a menyasszony nagybátyja is bent voltak a nászéjszakán a rémült hitvesek szobájában, talán még noszogatták is őket, hogy biztosra menjenek, tökéletesen ismerik az örökösnemzés folyamatát. Később mindkét rokon rosszul leplezett büszkeséggel azt mesélte a krónikásoknak, hogy „a fiatalok bátran vágtak bele” a szerelmi ügyekbe. Akkor, 1533 márciusában, a rémült trónörökösök csupán tizennégy évesek voltak.

A születésem hírére nem gyűlt össze az udvar népe. Nem várták. Nem volt zene, sem felhajtás. Ugyan én voltam az értékes Valois-vér legújabb hordozója, senki nem ünnepelte érkezésemet. Sem a nemesség Fontainebleau folyosóin, sem a csőcselék, amely az utcákon szomjazta mások örömét. Senki, kivéve talán nemzőmet. De nem magáért a születésemért, hanem azért, mert így csírájában fojtotta el az udvari pletykákat, és bebizonyította a kurtizánoknak és plebejusoknak, hogy tökéletesen képes gyermeket nemzeni.

Születésem reggelén a Notre-Dame harangjai nem dupláztak, hogy bejelentsék világra jöttöm pontos idejét; és ugyan nem voltam híján figyelemnek, törődésnek, és főleg nem ölelő karoknak, amelyek csipkébe csavartak, tunikába öltöztetett anyám izzadságtól csatakos hajjal, ökölbe szorított kézzel, dühösen markolta a lepedőt a nyakánál, és nem volt hajlandó megfogni. Kócosan, sírósan, tébolyultan kiáltozva kérte, hogy vigyenek el onnan, adjanak oda Orléans hercegének, és főleg tüntessenek el a szeme elől minél hamarabb. És az életéből.

Az első éjszaka mákot adtak neki, hogy nyugodtan pihenjen, és ne botránkoztassa meg a szolgálókat üvöltözésével. Apám természetesen nem volt ott. Ágyához Ambroise Parét küldte, az udvar legelismertebb orvosát, hogy támogassa anyámat a szülésnél. Azt beszélik, Paré két segítőjével érkezett, akik mindketten egy kosárnyi eszközt cipeltek. Ő rendelte el, hogy senki más ne legyen ott a szülésnél, még a közeli család se. Előtte ilyet senki nem csinált. A szülés, mint a mindennapi élet számos egyéb aspektusa, bővelkedett segítőkben, tanúkban vagy egyszerű bámészkodókban, de senki nem mert vitatkozni azzal az orvossal, aki a herceg szigorú parancsaival érkezett, és kijelentette, hogy nem egészséges valóságos tömegben szülni, ahol mindenki tapogatja az anyát és a babát. Paré elég tekintélyre tett szert ahhoz, hogy senki ne merészelje megkérdőjelezni szokatlan módszereit, főleg, ha maga a dauphin küldte. Ezért rajta kívül senki nem látott engem megszületni, mintha világra jöttömnek teljesen titokban kellene történnie. Így amikor nagyanyám, a szolgálók és a dajkám végre karjukba vehettek, én már tiszta és rózsaszín voltam, csipkébe csomagolva, ezért le kellett rólam venniük mindent, hogy leellenőrizzék, mindenem a helyén van-e. Azt mesélték, hogy ugyan teli tüdőből ordítottam, mintha helyet követeltem volna magamnak a világban, olasz dajkám, Corina azonnal belém szeretett. Nem állt szándékában, mert még nevet sem kaptam, és köztudott tény volt, hogy az újszülöttek hajlamosak elhagyni ezt a világot életük első néhány napjában, megfosztva családjukat a vigasztól, hogy később találkozhatnak velük a paradicsomban. Dajkám ezt jól tudta. Voltak már gyerekei, sajátok és másoké is, és hiányuk elmondása szerint lyukakat hagyott a szívében, mint egy horgolt terítő. Ezért is lepte meg, hogy ami a szívéből maradt, szinte fájdalmasan összeszorult, amikor a karjaiban végre abbahagytam a sírást, és áhítattal néztem rá.

– Dadus, ez nem lehet – mondtam neki később. – Az újszülöttek még nem tudnak nézni. Nem úgy látnak, mint mi.

– Azt te meg honnan tudod? Netán emlékszel rá? Úgy néztél rám, mintha kiválasztanál – jelentette ki állhatatosan. – Te választottál engem, bimba, miután a saját anyád megtagadta tőled az ölelést. Mégis mit tehettem volna?

Anyám. Azt mondják, hogy a születésem előtt édes, mosolygós, vidám teremtés volt. Ha így volt, világrajöttöm egy életre ellopta a boldogságát. Első pár évem ködében mindig fehér ruhás, távolságtartó, komoly, kérlelhetetlen alakként jelenik meg. Egyetlen gyengéd gesztusra sem emlékszem. Azt hiszem, soha nem láttam mosolyogni.

– Miért nem szeret engem anyám, dadus? – kérdezgettem kezdetben rendületlenül, mióta csak képes voltam gondolkodni.

– Ne mondj ilyet, bimba! – Dajkám keresztet vetett. – Hát persze, hogy szeret. Egyes nők így reagálnak a szülésre: nem ismerik fel a gyermeküket, idegennek érzik. Feltételezem, túl nagynak érzik a felelősséget – próbált a lelkemre beszélni.
– És egy herceg lányát világra hozni hatalmas felelősség.

– Akkor mégis miért szült meg engem?

Dajkám megvonta a vállát, szánakozó pillantást vetett rám, amiről azt gondolta, hogy nem értem, és próbált témát váltani.

– Jaj, kislányom! Olykor még Isten is azzal mulattatja magát, hogy a járatlan utat választja.

Sokára hallottam a „fattyú” kifejezést. Addig, a gyermekek édes naivitásában és a családi ház kényelmében boldog, gondtalan kis hercegnőnek éreztem magam. Szolgálók kisebb csoportja nyüzsgött körülöttem, franciára, valamint olaszra tanítottak, és velük elégíthettem ki a kíváncsiságomat, a játék iránti vágyamat és különösen azt a gyötrő hiányérzetet, amit képtelen voltam megmagyarázni: a folyamatos szomjúzást a szoros ölelésekre és simogatásra, amitől éjszakánként gombóc nőtt a torkomba. Valahol tisztában voltam vele, hogy a francia trónörökös lánya vagyok. Nem szenvedtem hiányt semmiben, talán csak a jelenlétében. Anyám hiányzó alakjával minden reményemet apámra vetítettem, és fejemben a látott portrék és a kitalált emlékek idealizált képpé álltak össze. Gyermekkori álmodozásomban ő fiatalon, magasan és sötét hajúan jelent meg, szakálla kiemelte arcvonásait, és olyan nyílt tekintete volt, mint a mosolya, de valójában fizikailag nehezen találnám meg első éveim emlékei között, pedig tudom, hogy meglátogatott, és érdeklődött irántam, a taníttatásom és anyám anyagi függetlensége iránt. Nagybátyám, Francesco Duci, aki akkoriban a fegyverhordozója volt, évekkel később azt mesélte, hogy apám nagylelkűen követeket küldött, hogy kettőnk tartásdíjáról egyezkedjenek. „Nem volt kötelessége – mondta. – Anyád még csak nem is volt a hivatalos maîtresse-e.” Nem nézett rám, amikor ezt mesélte, mintha a szégyen pírja még mindig ellepné arcát, én pedig rájöttem, hogy valószínűleg nagybátyám tervelte ki az egészet, és ő „adta el” húgának a románc lehetőségét a trónörökössel. De talán hiba csúszott a számításukba; Filippa Duci nem töltött be jelentős szerepet a dauphin életében, csupán történetesen elsőszülött lányának az édesanyja lett. Én pedig azon töprengtem, vajon a kemény, piemonti nagyapám, Gian Antonio nonno, a parasztemberekre jellemző, régimódi becsületkódexszel vajon valóban megtiszteltetésnek tekintette-e, hogy Franciaország dauphinje teherbe ejtette a család kislányát.

A kertész fia, Pierre használta először a jelenlétemben a „fattyú” szót. A hátam mögött valószínűleg mindenki mondogatta. Ő hétéves volt, szalmasárga hajú, és kék szemei végtelennek tűntek, mint az ég. Azt hiszem, szerelmes voltam belé. Hiába volt nálam idősebb, engedelmesen játszott velem, és beletörődő türelemmel tett eleget parancsaimnak. Gondolom, egyszer belefáradt. Egy nap, amikor leszidtam, mert nem engedelmeskedett az egyik szeszélyes kérésemnek a játékban, és emlékeztettem, hogy én hercegnő vagyok, ő odavetette, hogy csak egy fattyú vagyok. Inkább a hangnem bántott, mint egy számomra ismeretlen szó jelentése, és a dajkám szoknyája alatt kerestem vigaszt könnyes szemmel, szégyentől égő arccal. Pierre-t nem is tudom, hány ostorcsapással büntették, és az apja elvesztette állását a Duci villában. Soha többé nem láttam, pedig én nem ezt akartam. Így tanultam meg, hogy a tetteknek olykor váratlan következményei vannak, akármilyen jogosnak is érezzük felháborodásunkat. Mind a mai napig, mielőtt meghoznék egy döntést, lehunyom a szemem, és felidézem az övét; kék, megbabonázó szemét, amely olyan jövővel volt tele, amit velem soha többé nem osztott meg.

Így tudtam meg azt is, hogy mialatt anyám szobájában családja komolyan tárgyalt a herceg küldötteivel, felesége, a dauphine, Medici Katalin leghűbb barátnőjével, mademoiselle de Gondival zárkózott be hálótermébe. Nem volt hajlandó enni, inni és senkit fogadni. Azt mondják, maga I. Ferenc király rendelte el az ajtó betörését, hogy erővel távolítsa el menyét búvóhelyéről. Senki nem mondta ki, de mindenki agyában Pietro de André, a királynő hírhedt firenzei parfümőrének negédes mosolya és ügyes keze jelent meg, aki úgy dúskált az illóolajokban, mint a titkokban. Azt beszélték róla, hogy képes volt növények, állatok és ásványok levének utolsó cseppjeit is kivonni, hogy kedve szerint használhassa, és hogy csak azért nem vetették még máglyára, mert Medici hercegné védelme alatt állt. Azt mondják, ismerte a dolgok okkult lelkét, és elképzelhetetlen főzeteket készített, úgy mint vágyfokozókat, tekintetkiemelőket, enyhe levertséget és akár örök álmot hozókat is. Maga a király dörömbölt Katalin ajtaján, mielőtt megkérte volna őreit, hogy törjék be, de nem volt rá szükség. Katalin soha nem rendezett drámai jeleneteket. Olaszos temperamentumát a legintimebb helyzetekre tartogatta, ezért méltóságteljesen kisétált a szobájából, tökéletesen kifestett arccal, messze attól az elkeseredett, síró nőtől, akire a király számított. Egyetlen könnycseppet sem morzsolt el, az igaz, de nem is akart úgy tenni, mintha mi sem történt volna.

– Ezek csekélységek. – A király tettetett érdektelenséggel mentegette a fiát, talán anélkül, hogy rájött volna: nem áll módjában elsimítani a házastársi botlásokat. – A férfiak tesznek ilyesmit. Ő még fiatal és élettel teli. Könyörgöm, asszonyom, ne tulajdoníts neki nagy jelentőséget!

Katalin is fiatal volt. Tizennyolc éves. Négy éve élt a dauphin feleségeként, de még mindig nem esett teherbe. Az, hogy a férjének lánya született, akármennyire is csak egy fattyú volt, nyilvánvalóvá tette Katalin fogantatásra való képtelenségét. Nyugodtságot színlelt, de a szeme alatti lila karikákból és szemének nedves csillogásából Ferenc látta fájdalmának mértékét. Menyének sérelmét szinte sajátjának érezte, de kirohanással felelt, mert nem érzelgősséghez szokott.

– Az istenért, Katalin, viselkedj már úgy, mint a királyné, aki lenni akarsz! – parancsolta.

Ferenc nagyapa, hiába volt király, olykor szinte vadembernek tűnt, de Katalin, az a kis barna, egyszerű olasz lány, akit másodszülött fia mellé kiválasztott, nem rettent meg. Bátrabb volt sok férfinál az udvarban. Ezért választotta őt. És ezért csodálta titokban.

– Soha nem leszek királyné, felség, ha nem tudok utódot szülni. – Felszegett álla mintha megcáfolta volna a hangjában bujkáló keserűséget. – Mindenki számára nyilvánvalóvá vált, hogy a dauphin nélkülem tökéletesen képes nemzeni. Hamarosan elkezdik majd mondogatni, hogy hibás terméket vett.

– Nem hiszem, hogy a Medicik rossz vételekkel gazdagodtak volna meg – cáfolta meg I. Ferenc ahelyett, hogy belement volna az együttérzés játszmájába. – Én azt hittem, hogy a Medici egész Európában a minőség szinonimája.

– Úgy tűnik, ebben az esetben nem így van. És a Medicik beismerik a hibáikat, felség. A népe arra fogja kérni, hogy küldje vissza az árut a gazdáinak – jelentette ki keményen.
– Nyilvánvalóan nem ér annyit, amennyibe kerül.

Ferenc felvonta a szemöldökét. Kezdett elege lenni ebből a játékból. Azért választotta Katalint a fiának, mert megvolt benne az a rálátás, józan ész és államtudat, amely a hercegből hiányzott, és esze ágában sem volt hagyni, hogy nőügyek és egy fattyú keresztbe tegyenek a terveinek. Még jobban kihúzta magát, és lénye úgy magasodott a kis Katalin fölé, mint egy hatalmas árny.

– Asszonyom, a vevő olykor nincs tisztában az árujának értékével, ezért olcsóbbat keres. Ez nem mindig az áru hibája, nyilvánvalóan, hanem talán az eladóé. Itt – alaposan, szinte megvetően nézett végig rajta, mintha egy eladó kanca lenne, Katalin pedig érezte a szégyen lüktetését halántékában – az udvarban, ha nincs megfelelő árus, talán szükség lesz rá, hogy kicsit jobban eladd magad, kedvesem.

2. fejezet

[GUANCANCHA]

Tenerife, 1545

Guancanchának neveztek el, vagyis a kutya fiának, a külsőm és talán a lehetséges démoni eredetem miatt. Nem tudom, hogy kisgyermekkorom normális volt-e, mert nem volt mihez viszonyítanom. Valójában a környezetemben senkinek nem volt ideje gyereknek lenni. Már soha nem tudhatom meg, hogy régen más volt-e, de amikor világra jöttem, mindannyiunktól azt várták, hogy amint meg tudunk fogni egy botot, vagy el tudunk hajítani egy követ, vad harcosokká váljunk, és küzdjünk a túlélésért. Azt hiszem, már akkor is tudtam, hogy ez abszurd, kudarcra ítélt küldetés. A nép, amelyhez bizonyos szempontból tartoztam, a kultúra, amelybe beleszülettem, fékezhetetlenül haladt a kihalás felé. Mi próbáltunk ellenállni, inkább állhatatossággal, mintsem eszközökkel, és a legrosszabb az volt az egészben, hogy tudtuk: feleslegesen. Vagy legalábbis éreztük. Megjelent a vének homlokráncolásának pesszimista töltetében, és áthatotta a beszélgetéseket a tagorókban.

A mi szigetünk, amit Chinechnek hívtunk, esett el utoljára. Az idősek ügyetlen vigasztaló szavakként ezt mondogatták. Míg a kasztíliai és normann osztagok százasával érkeztek partjainkra, tele soha nem látott emberekkel, áruval és állatokkal, mi a sziklaszirteken nem voltunk hajlandóak beletörődni az eltűnésbe. Küzdöttünk, lesből rájuk támadtunk, elrejtőztünk, de bukásra ítéltettünk. Lázadónak éreztük magunkat, akik vissza próbálják szerezni az elesett népet, de közönséges banditák voltunk, akiket szinte kedvetlenül üldöztek, mint egy zavaró tényezőt, amely nem képes nagy károkat okozni. Az okozott szégyen és fájdalom olyan mély volt, hogy érdekes módon a bosszú gondolatának nemigen hagyott teret. Nyelvünk, legendáink és szokásaink minden elvesztett csatával fokozatosan haltak ki. Egész történelmünk csupán a vének agyában létezett. Talán ezért jelentett minden halott véget nem érő tériszonyt, újabb lépést az eltűnés felé.

Az elmúlt ötven évben népünkből ezrek haltak meg aránytalan küzdelmekben; nagy részük harcképes férfi. A túlélők egyfajta nomád kísértetsereget hoztak létre, amely gyerekekből, nőkből és idősekből állt, és egy megvilágosult vezér irányította. Szedett-vedett csapatok voltunk, a régi, dicsőséges menceyatók maradványai; a csatákra összegyűltünk, aztán szétszóródtunk, hogy láthatatlanok legyünk, a hegycsúcsokon kóboroltunk, és hol támogattak, hol elárultak azok a fajtestvéreink, akik hittek a hódítók ígéreteiben. Fegyvereket raboltunk, és leromboltuk a területeket, amelyeket fosztogattak; leleményesek voltunk, ahogy ők mondták. Úgy neveztek minket, zúgolódók. Nekünk jobban tetszett a kasztíliai szó, ami szimbolizálta a lázadásunkat: felkelők. Mindennap megemlékeztünk a halottainkról, mintha beszámolnánk nekik a bukásainkról. Az őket megillető tisztelettel adóztunk nekik, és imáinkban állandóan hívtuk őket, hogy harcoljanak mellettünk, ahogy mindig is tették, de soha nem tértek vissza. A régi menceyek múmiáinak vékony arcán a faycánjaink látni vélték régi dicsőségünk csillogását, bosszúvágyukat és egy jobb jövő ígéretét. Én csak az émelyítő, édes halálszagot éreztem, amely a barlangokból áradt a hegyen, ahova a holttesteket dobálták, amikor már nem volt módunk vagy kapacitásunk bebalzsamozni őket. Változott a világ. És mi, a legfiatalabbak, akik már a hódítás alatt születtünk, nem voltunk biztosak benne, hogy rosszabb lett. Olyan sok minden várt odakint, annyi különböző világ, hogy a faycánok beszéde elavultnak, tartalmatlannak és naivnak hatott. Azt hiszem, ekkor jöttem rá, hogy akik azt állítják, hogy az istenek szólnak rajtuk keresztül, csupán saját félelmeik és gyengeségeik által átitatott beszédeket mondanak. És hogy csak addig van hatalmuk, amíg erre senki nem jön rá.

Ekkoriban könnyelműség lett volna a külsőm miatt aggódnom. Az harimaguadák megvédtek, nem tudom, hogy anyám iránti hűségből, vagy abból a tiszteletből, amelyet a kutyaisten Jucanchától valószínűsíthető származásom váltott ki, de a faycánok tartottak tőlem, a pokolból érkező lénynek véltek, a gonosz hordozójának, egy álarcnak. A csapat többi része számára meghatározhatatlan szerzet voltam, akit nem tudtak hova tenni.

Kisgyermekkoromban úgy cseperedtem, hogy valójában nem voltam tisztában szörnyű kinézetemmel. A többiek hozzászoktak, és szerencsére ritkán láthattam a saját tükörképem. Némely játszótársam még végig is simított döbbenettel vegyes kíváncsisággal a mellkasomat, karomat és lábamat borító aranyszín pihén, amely idővel durvább lett. Természetesen én is észrevettem a szakállam, amely a homlokomtól az államig borított. De akkor még nem gondoltam, hogy ez megkülönböztet, hogy megpecsételi a sorsom; nem sejtettem, hogy a népem szörnyként fog kezelni csupán a külsőm miatt. Valójában nem gondoltam a jövőre. Nehéz, amikor az ember népének a jövője elveszett…

… Amíg ki nem válik belőle.

Mi, a gyerekek, ezt a változásokkal teli időszakot egyfajta lenyűgözöttséggel vegyes pánikban éltük meg. Kik ezek a kívülállók, akik így leigázták népünket? Milyen hatalmuk van? Milyen Istenre bízták magukat, hogy ilyen számban okozták a mieink halálát? Akkor még nem tudtam, hogy hatalmuk csupán az erejükben és ravaszságukban van, hogy képesek megosztani és megalázni minket, hogy aztán egymást gyilkoljuk meg. Olykor-olykor a mieink közül néhányan bűnbánóan lementek a völgybe, és mivel elegük volt abból, hogy az életük nem a sajátjuk, és bizonytalanságban kell létezniük, a hódítók szolgálatába álltak. Tudtuk, kik azok. Láttuk őket fentről, ahol zárt kőházakban laktunk, hogy elrejtőzzünk Achamán fürkésző tekintetétől. A leghatalmasabbak megőrizték privilégiumaik egy részét, feltételezhetően azért cserébe, hogy eladták a népük tagjait. A kevésbé szerencsések azokon a hatalmas, különös növényekkel teli ültetvényeken kezdtek dolgozni, amelyek az egykoron dicsőséges Taoro-völgy lankáin virágoztak. Dezertálásukat árulásnak tekintették, ezért elítélték volna őket, amikor visszatérnek, de valójában soha nem tértek vissza.

A magas Anagán volt a menedékünk; éjszakánként bementünk a falvakba, és behatoltunk a birtokokra, házakba és templomokba, mintha férfivá válási próbatételen vennénk részt, és mi, a gyerekek tudtunkon kívül szemtanúi voltunk annak, ahogy a történelem kibontakozik előttünk. A kasztíliaiak küldtek egy hadvezért, Alonso de Lugót, akit a Heves becenévvel illettek, és elvett egy özvegyet, Gomera asszonyt. Együtt egy szigetcsoport királyainak tekintették magukat, amely előttük tizenöt külön királyságból állt. Miután megtizedelték a népemet, elkezdték felosztani a földet maguk között, mintha az ember birtokolhatná a természetet. Majdnem annyira megrémített minket a természeti törvények ilyetén megsértése, mintha a nap útja változott volna meg a horizonton. Ki volt ez az idegen, hogy ennyi hatalma lehetett? Csodáló gyermeki szemeim számára egyértelműnek tűnt, hogy nem vehetjük fel a versenyt azokkal a lényekkel, akiket a gyerekek mind lenyűgözve figyeltek a növényzetben rejtőzve. Erős, vad állatok hátán utaztak. A tengert hatalmas faházakban szántották, amelyekben elfértek mindannyian, az összes fegyverükkel és ellátmányukkal. Olyan színű ruhájuk volt, mint a viharfelhők, és olyan kemények voltak, mint a csiszolt kő, amely ellenállt a köveinknek és lándzsáinknak, és ugyan a miénkhez hasonló, rövid botokkal jöttek, az övék tüzet köpött, amely a villámhoz hasonlóan anélkül tudott megölni valakit, hogy hozzáérne. Egy olyan nép számára, akik kecskebőr tamarcóban jártak, nem ismerték a fémeket, és nem láttak még a kecskénél nagyobb állatot, az a tengerentúlról érkezett ellenséges hadsereg akár az égből is pottyanhatott volna.

Erre apelláltak a küldötteik, a hittérítők. Betelepültek a falvainkba, a csoportjainkba és a lelkünkbe, hogy meggyőzzenek: így volt. Az égből érkeztek. És nem a halálunkat akarták. Megmenteni jöttek minket, talán saját magunktól. Ismerték a mi Achamánunkat, akit ők Jézusnak neveztek, és egy megkínzott férfi rettenetes alakjával testesítették meg, valamint ismerték Chaxiraxi istenanyát, akinek a fafaragványa népünket rémítgette arról a hófehér templomról, amit délen építettek, mintha maga az istennő tépte volna ki egy fa szívét. Küldötteik áttérítettek minket a hitükre, amely állításuk szerint ugyanaz volt, mint a miénk, csak fejlettebb, akárcsak ők, bizonyos viselkedési szabályokkal. Vizet fröcsköltek a gyermekek és felnőttek fejére, és végleg megváltoztatták a vezeték- és keresztnevüket, amelyet a felmenőiktől örököltek, mintha ezzel egy halálra ítélt múltat is kicserélnének egy bizonytalan jövőre. Kötelezték az embereket, hogy csatlakozzanak sötét, komor szektáikhoz, a férfiakat arra, hogy kényelmetlen ruhákba bújjanak, a nőket pedig arra, hogy fedjék el a mellüket és a hajukat, míg ők kéjsóvár tekintettel bámulták őket. Én azon töprengtem, vajon Achamán miért akarja, hogy azok a ruhák nehezítsék a mozgásunkat és elrejtsék a testünket, de nem leltem választ. Vallásosak voltak. És a vallásos ember mindig rejtélyes, mert különben mindenki tudná, amit ő, és elvesztené a hatalmát. Ők pedig nagyhatalmúak voltak. Olyannyira, hogy amikor először tanúja voltam, ahogy egyházi énekeket zengve végigvonultak a hívekkel az újonnan alapított falu, La Orotava utcáin, önkéntelenül kibukott belőlem, ami a felemelt keresztjeikről azonnal eszembe jutott.

– Azok a fegyvereik?

Nagyjából nyolc aratás óta éltem. Azon ritka alkalmak közül való volt ez, amikor apámhoz szóltam. Soha nem hívtam így. Ő távolról figyelt, és mesterkélt közönnyel viszonyult hozzám. A többi gyerekhez hasonlóan a közösség nevelt fel, a törzs gyakorlatias berendezkedésében, különösebb szeretet vagy kötődés nélkül. De aznap apám az ég felé mutató, hatalmas keresztekre nézett, és újdonsült érdeklődéssel figyelt engem, mintha nagy igazságot mondtam volna.

– Igen, fiam. – Először hívott így. – Azok a fegyvereik.

Egy kíváncsi elme veszélyes tud lenni, ha átkozott külsővel párosul. Főleg viharos időszakokban. Még túl fiatal voltam ahhoz, hogy ezt tudjam, amikor a faycánok magukhoz hívattak.

– Guancancha, gyere közelebb, ne félj!

A tagoróba idéztek be azon az estén. Csupán nyolc aratást éltem meg. Elárasztott a félelem és a hódolat; a gyerekeket nem látták szívesen a felnőttvilág társalgásaiban. Vajon mit várnak tőlem? Amikor beléptem a kőkörbe, láttam, hogy apám is a papok között ül komolyan, némán, szigorúan. Jelenlétének meg kellett volna nyugtatnia. Valószínűleg egy normális gyerekkel ez történt volna, de én nem voltam normális gyerek. Soha nem voltam az.

Helyet csináltak nekem maguk között. Erjesztett mézcefrét ittak. A füst aromája lényem legmélyéig hatolt, a tűz pattogása pedig hipnotizáló, kábító hatással volt rám. Mire a faycán megszólalt, eszem már olyan sűrű ködben járt, mint amilyen az Anaga lankáit borítja hajnalban.

– Guancancha, Jucancha fia – kezdte a faycán, és tudtam, hogy ez nem jó kezdet, mert lehetséges démoni származásomra utalt, amely mássá tett. – Több éjszaka is láttak, ahogy a fekete holdat kihasználva lementél az ellenség auchónjáig. Igaz ez?

Rettegve bólintottam. Igaz volt. A kíváncsiság hajtott, hogy a sötétségben leereszkedjem a hódítók városáig, a halottaik ruháját magamra öltve. Megtiltották, de melyik gyerek nem szegi meg olykor a szabályokat? Nem egyedül mentem. Acaymo, apám testvérének fia, és Aday, apám fia is velem tartottak. Hármunk közül én voltam a legifjabb, de nagyon figyeltem, nehogy említsem bármelyikük nevét, pedig lehet, hogy pont valamelyiküktől tudják.

– Nem tagadod?

– Nem, uram.

– Elismered hát, hogy egyezséget kötöttél a tengeri emberekkel?

Olykor így hívtuk a hódítókat. A tengeri emberek. Mintha az óceán köpte volna ki őket. Mintha el akartuk volna felejteni, hogy voltak a miénken kívül más világok is odakint.

– Egyezséget? – ráztam határozottan a fejem. – Milyen egyezséget?

– Azt csak te tudhatod. – A faycán vádló tekintettel nézett rám. – Ígértek neked valamit? Adtál nekik információt a helyzetünkről?

Soha nem váltottam egyetlen szót sem azzal a halom harcos vadállattal. Néhány szón kívül nem is értettem a nyelvüket.

– A szent helyeiken lézengtél – folytatta a faycán rosszul álcázott haraggal, mintha az ellenséges istenek szemrevételezése személyes sértés lenne. – És áhítattal szemlélted isteneik obszcén ábrázolásait.

– Nem, nem így történt – védekeztem rémülten. – Tényleg megnéztem őket, de kíváncsiságból. Bámulatosak. Nem tudom, hogy adnak életet a fának…

Mély csend lett körülöttem. A faycán ekkor felállt. Egy tamarcóból elővett egy kis bőrerszényt, kinyitotta, és kiöntötte tartalmát az egybegyűltek lába elé. Én már tudtam, mi az, de a többiek nem, ezért halk, ámuldozó moraj tört ki. A tűz fémes szikrákat szórt egy halom elegáns karperecre, különböző méretű keresztes láncra, kalóz fülbevalóra, gyűrűre és érmére.

– Meg tudod mondani, honnan került ez elő? Miért fizetett az ellenség ezzel a csecsebecsével?

– Semmiért. Nem fizettek semmiért. Én… loptam. A halottaikról szedtem le… Fegyvereket is el szoktunk venni – próbáltam magyarázkodni.

– Azért vesszük el, hogy használjuk – vetette oda a faycán. – Harcosok vagyunk, nem tolvajok. Mikor és hol tervezted használni mindezt? – A hangja ekkor ellágyult. – Próbálnak elcsábítani, Guancancha. Csábítanak az anyagi ígéreteik, mint számtalan másik embert. Látom a szemedben. – Végigsimított az arcomon ráncos kezével, amely egy halotti lepelre emlékeztetett, és lenyeltem az undort, amit halott érintése keltett bennem. – Csábítanak a hajóik, amelyek más földekről mesélnek. Fegyvereik, ruháik, életmódjuk… Eszedbe jutott, hogy elhagysz minket, Guancancha?

Én? Elhagyni a népem? Végtelen szédülés lett rajtam úrrá, és lebénította a nyelvem. Körülnéztem, és szorongva kerestem egy kedves arcot, amelybe kapaszkodhatnék, de mindannyian úgy néztek rám, mintha idegen lennék. Apám tekintetét kerestem, de ő lehunyta a szemét, töprengő arckifejezést öltve.

– Nem… – dadogtam. – Nem. Én soha nem tudnám elhagyni a népem…

– Te soha nem voltál a népünk része, Guancancha. – A faycán szavai olyan erősen hasítottak szívembe, hogy mind a mai napig, annyi évvel később is úgy érzem, az eső közeledtével sajog a sebem, amit a mellkasomon ejtett. Ez már döntés volt. Ítélet. A többi, a végrehajtás, már mindegy volt: szakadékba lökve, bebörtönözve…, hogy pontosan milyen módon hagyja el a testem a földet, már nem számít, ha a saját népem elítél.

– Az Echeydéről jöttél, sötét lényként emelkedtél ki a mélyből, és oda is fogsz visszatérni. – Az ítélete utáni néma csendben senki, még apám sem szállt vitába szavaival. – Nem ember vagy, akit szegényes, földi módszereinkkel megbüntethetnénk. A kutyaisten hozott téged hozzánk, és ő lesz a felelős érted. Bemész a területére, a tűzbarlangba, és ott fogod megvárni az ítéletét…

A tűzbarlang. Száműzetés. Körülöttem minden elhomályosult, eltűnt, mint ahogy a tiszta forrásvíz eltűnik a kő repedésében. Csak nyolc szeptembert éltem meg. Normális esetben ilyen korúan hagynám el a nők világát, és most kezdenének tanítani a pásztorkodásra. De nem volt normális eset. Ahogy én sem voltam normális. Megérintettem az arcomat, a karomra néztem, és utálatot éreztem a kinézetem iránt. Egyesével tépkedtem volna ki az összes szőrszálamat, ha attól ismét közéjük tartozhattam volna.

– De én… nem…

– Téged kölcsönkaptunk – szakított félbe az egyik vén. – Nem igazán tudjuk, hogyan vagy miért. Talán figyelmeztetés voltál, vagy esetleg büntetés olyan bűnökért, amik felett mi nem ítélkezhetünk. Érkezésed óta számunk csökken, a népünk betegeskedik, a veszteségeink egyre csak nőnek…

Mert nem vehetjük fel velük a harcot! – kiáltottam volna szívem szerint. Mert nekik vannak fegyvereik, és kalózhoz méltó becsvágyuk. Mert számukra minden áru, mindent el lehet adni és ki lehet zsákmányolni. Mert amíg mi egyre kevesebben vagyunk, az ő hajóik egyre több és több embert ontanak magukból a partra. Mert ismernek olyan anyagokat, amivel megmérgezhetik a forrásainkat és lassan, gyáván gyilkolhatnak meg. Mert az isteneik mellettük állnak a csatákban. Semmi köze hozzám. Nem büntetés. Nem átok. Ők csupán erősebbek, okosabbak, kegyetlenebbek… Ilyen egyszerű.

Nem mondtam semmit. Ezt a beszédet talán árulásnak bélyegezték volna.

– Figyelj, Guancancha! Ha tényleg szereted a néped, akkor elmész tőlünk. Talán így lesz esélyünk a túlélésre. Hagyj el minket! Menj!

Apám tekintetét kerestem. Ő ráncok és csaták által cserzett arccal, szigorúan bólintott, egyetértését kifejezve. Az igazságtalan háborúban elvesztette testvéreit, gyermekeit és feleségeit, ami a testét is elkoptatta. Elkapta a tekintetét, én pedig utánoztam. Létezésem során először egyedül éreztem magam. És az északi, párás lankák enyhe időjárásának ellenére megremegtem, mert ősi hideg hatolt a csontomig. Végignéztem minden jelenlévőn, mintha eszembe akarnám vésni komoly, szigorú arcukat, melyek a barlangban, a tábortűz fényénél kőből faragottnak tűntek. Egyikük sem mutatott kegyelmet. Mindannyian egyetlen szót vetettek oda nekem: „Menj!”

– Megteszem – ígértem általánosságban mindenkinek.

És meg is tettem.

3. fejezet

[DIANE]

Apám választotta a nevem: Diane, mint a vadászat istennője. Rövid, hangzatos név, amit büszkén lehet viselni egy klasszikus civilizációkba és mitológiai istenekbe szerelmes társadalomban. Az én kedvencem mind közül a szépséges, tartózkodó vadászó istenség volt, aki az erdőben élt, közelebb a vadakhoz, mint az emberekhez, és gyakran játszottam azt, hogy ő vagyok, magam köré tekert lepedőben, kusza konttyal a fejemen és egy aprócska faíjjal a hátamon. Hozzá hasonlóan igazságos, bölcs és kissé szeszélyes akartam lenni. Hozzá hasonlóan szép és elérhetetlen.

Anyám ki sem ejtette a száján a nevemet. Soha. Számára én „kislány” voltam azon ritka alkalmakkor, amikor személyesen hozzám szólt, és „a kislány”, amikor másokkal beszélt rólam. Személytelen voltam, egy kiegészítő, mint egy egzotikus tárgy, amely olykor felkelti egy vendég érdeklődését. Ajkai szinte észrevehetetlenül összeszorultak, amikor hallotta a valódi nevem, mintha uralkodnia kellene magán, hogy ne ordítson fel, vagy mondjon valamit, amit nem kellene. Sokára vettem észre, de végül mégis. Annyira függtem a kis törődésmorzsáktól, amiket elkaphattam, hogy minden apró rezdülését észrevettem. Egy nap szembe mertem szállni a bosszúságával, és úgy döntöttem, megkérdezem egyenesen tőle.

– Anyu, soha nem hívsz a nevemen. Nem tetszik? Nem tartod szépnek? – kérdeztem érdeklődő tekintettel. – A herceg azt mondja, hogy egy istennő neve…

Dühös tekintettel fordult felém, és pár pillanatig nem tudott felelni, mintha ismét vissza kellene fognia magát, hogy ne mondja ki, ami először eszébe jutott. Válasza olyan hatással volt rám, mintha felpofozott volna.

– A herceg jól tudja, hogy egy szajha neve…

Anyám fényűző lakosztályában továbbra is került mindenféle kapcsolatot apámmal. Tartásdíjat kapott, amelyben a dauphin marsallja, René de Montjean egyezett meg Gian Antonio nonno családjával. Nekem pedig amellett, hogy minden szükségletemről bőven gondoskodott, volt egy seregnyi oktatóm és nevelőm, akiket apám maga választott ki. Ahogy cseperedtem, egyre gyakrabban látogatott meg. Titokban megszökött, hogy meglepjen engem, amit – szeretem azt hinni – ő is annyira élvezett, mint én. Amikor dajkám nyugtalan hangon szólt, hogy egy bizonyos módon öltözködjem vagy viselkedjem, tudtam, hogy egy-két napig nálunk lesz látogatóban. Teljesen kivirultam, amikor megjött. Közvetítők nélkül adott nekem ajándékokat, mert látni akarta az arcomat, amikor megkapom; mindig ellenőrizte a haladásomat földrajzban vagy a királyi családok történelmében, és szigorú apa módjára kérdezett ki, büszkén bólogatva a válaszaimra. Hercegnőnek hívott, mosolygós tekintetét az enyémbe fúrva, miközben megfogta a kezem, és engem többé nem érdekelt, mit gondolnak rólam mások. Hercegnő voltam Franciaország dauphinjének szemében. És a szívemet majd szétfeszítette a szeretet, amikor rá gondoltam.

Olykor hívatott engem, amikor valamelyik Loire menti kastélyban volt. Az udvar évi három-négy alkalommal költözött az évszakokkal, és olyan volt, akár egy kis hadsereg, dámákkal, apródokkal, őrökkel, nemesekkel, udvari bolondokkal, ládákkal, textilekkel, faliszőnyegekkel és csillárokkal. Természetesen anyu soha nem jött el ezekre a találkozókra, de engedélyezte őket. Fájdalommal gondoltam arra a vak dühre, amit Franciaország jövőbeni leghatalmasabb embere iránt érzett.

– Nem értem önt, asszonyom. – Saját gyermekkori dajkája olykor úgy feddte meg, mintha még mindig az a kislány lenne, aki nemrég volt. – Rengeteg nagy úr feledkezik meg egy idegen lány pocakjában növekvő kis életről és a tartásdíjról, hiába származnak jó családból. Nem értem, miért áll hozzá így. A herceg, tartsa meg az Isten még sok évig, törődik „a kislánnyal”. És jól fizet érte.

Anyám kifürkészhetetlen pillantással nézett rá, tele titkos folyosókkal, mint egy ódon kastély.

– Biztos vagy benne, Thérèse? – A keserűség ironikus mosolya jelent meg arcán. – Mert szerintem nem; nem fizet eleget…

Azt hiszem, nem anyám volt az egyetlen olasz, akinek kellemetlenséget okozott a születésem. Az udvarban apám felesége is biztosan megszégyenült a tudattól, hogy én bizonyítottam, a dauphin képes utódnemzésre, ami vele öt év házasság alatt sem sikerült, egyre nagyobb zúgolódást és ellenszenvet váltva ki ezzel az udvarban.

– Felség, könyörgöm, muszáj meghallgatnia…

A dauphine kétségbeesésében privát audienciát kért, Ferenc király pedig gondolkodás nélkül megadta neki. Nem rejtette véka alá szimpátiáját bonyolult helyzetben lévő menye iránt, aki egyre jobban kivívta az udvar ellenszenvét. A legkisebb Medici nem értett az emberi kapcsolatokhoz, ő már csak ilyen volt; de cserébe más erényei voltak, amiket a király csodált, mint a gyakorlatiasság, a határozottság és a teljes elkötelezettség a francia korona és főleg az ő személye iránt.

– Kelj fel, lányom! Nem kell letérdelned előttem. Elvégre családtag vagy – jelentette ki kegyesen Ferenc az előtte kuporgó lánynak.

– Nem alattvalóként térdeltem le – tisztázta Katalin még mindig lehajtott fejjel –, hanem lányaként, felség. Ugyanis lányaként jöttem szívességet kérni.

– Rendben, akkor mondd, kedvesem, mit tehet érted ez az öreg király?

Katalin felnézett a királyra. Szeméből egy elítélt utolsó esdeklése áradt.

– Ne taszítson el, uram! Ne küldjön el az udvarból! A múltamon kívül semmi nem köt Firenzéhez. Alessandro unokatestvérem hozzá méltó halált halt, felség, de most Cosimo, a gyilkosa uralkodik helyette, én pedig egyre inkább azt érzem, semmi közöm hozzájuk.

Úgy tűnik, gondolta I. Ferenc, hogy már a dauphine fülébe jutottak az udvari pletykák a fiatal Medici lehetséges kitagadásáról, de a népnek mindig kell pletykálnivaló.

– Nem szeretnéd újra látni az unokatestvéreid? – kérdezte a király tréfálkozva, mert tisztában volt a család kényes hatalmi egyensúlyával.

Katalin tiltakozott.

– Még látogatóként sem, felség. Franciaország anyám helyett anyám lett. Ő francia volt, és az ő földje most az én földem. Ön pedig, jaj, uram, ön a legnagylelkűbb, hatalmasabb és intelligensebb apa, akit csak kívánhattam volna. Isten biztosan nem azért részesített ilyen kegyelmekben, hogy most megfosszon tőlük…

Ferenc elégedetten mosolygott azon, mennyire vehemens, szenvedélyes és mediterrán stílusban szól most hozzá a mindig olyan visszafogott Katalin.

– Kedvesem, köszönöm a bókokat, elárasztottál a szeretettel, ami, hidd el, hogy kölcsönös.

– Tudom, uram… – ismerte el a fiatalasszony teljes nyíltsággal.

– De engedd meg, kis Katalin, hogy emlékeztesselek, mindannyiunknak megvan a magunk szerepe ebben az élet nevű színjátékban. Én vagyok a király. Az én feladatom döntéseket hozni és csatákat indítani. Te vagy a dauphin felesége. A te feladatod örökössel megajándékozni Franciaországot. Már évek teltek el a kis fattyú sajnálatos születése óta. Javasoltam, hogy adjatok bele kicsit több… lelkesedést az utódnemzés feladatába. Nem látom, hogy megvalósulna, Katalin. Nem tudom az okát, és talán nem is rám tartozik. Értem én, hogy az én sötét, komor, ostoba fiam talán nem éppen olyan úr, akit egy hölgy szívesen lát a hálótermében, de mégis ő a te urad. Ez jutott…, és szeretnélek emlékeztetni, hogy egy nap ő lesz Franciaország királya.

– Jaj, felség, én teljes szívemből szeretem Henrik herceget – jelentette ki Katalin olyan hévvel, amitől elbűvölően kigyúlt az arca. – Őszinte szenvedéllyel szeretem, és akkor is szeretném, ha soha nem lenne király. Én boldogan adnék neki és felségednek nem egy, hanem száz gyermeket. Csak…

– Csak mi, Katalin…? Talán ő nem teljesíti a kötelességeit?

Ferenc szemében Henrik fia csak egy fecsegő ficsúr volt, akiben nem volt semmi államtudat, ráadásul mély haragot táplált apja iránt, ezért elkezdett kacérkodni az egyik meghiúsult hódításával, Franciaország helytartójának özvegyével. Bár nem hitte volna, hogy képes elérni, Ferenc tudta, hogy a dauphin olykor-olykor együtt hál a szépséges özveggyel, hiába idősebb nála húsz évvel, és szinte rajong érte, kiskora óta azt játssza vele, hogy ő a hódító úriember. Soha nem vette komolyan azt a kalandot, amíg meg nem látta a szégyent Katalin tekintetében.

– A herceg mindig olyan elfoglalt, felség – suttogta a hercegnő csodálatraméltóan diplomatikusan –, hogy azt hiszem, nem jut ideje arra, hogy megtegye a kötelességét Franciaország felé…

A király megmagyarázhatatlan gyengédséget érzett a duchessina és az ő diplomáciai érzéke iránt, és tehetetlen dühöt az ostoba fia iránt.

– Igazad lehet, Katalin. Talán fel kell szabadítanom némely kötelessége alól…

– Jaj, uram, olyan hálás lennék… – Katalin olyan állhatatos tekintettel nézett rá, hogy szinte már csábítónak tűnt. – Biztos vagyok benne, hogy ha a dauphin ugyanannyi figyelmet szentelne ennek a feladatnak, mint egyebeknek, rögvest megoldódna a trónutódlási probléma…

– Kétség sem fér hozzá. Köszönöm, hogy hozzám jöttél ezzel, kedvesem. És ne feledd, hogy senki nem küldhet el Franciaországból, csak én.

– De, uram… Az udvar… A dauphin… Mindenki válásról beszél, felség.

– Sem az udvar, sem a dauphin nem hozhatja meg ezt a döntést – biztosította Ferenc határozottan, öklével az asztalra csapva. Netán az a csapat fajankó alábecsüli? – A király dönti el, ki marad, és ki megy. És biztosíthatlak róla, hogy kiváló döntéseket hoz! – kiabálta, mintha egy harmadik személyhez beszélne.

– Természetesem, uram. Így van ez rendjén.

– Én hoztalak Franciaországba, és amennyiben úgy történne, én küldhetlek csak el. Megértetted? Most pedig, amíg megoldjuk az örökösödés bosszantó problémáját, ami mindannyiunkat negatívan érint, szeretném, ha csatlakoznál a petite bande-omhoz. Mit szólsz, Katalin? Akkor talán senki nem tudja majd megkérdőjelezni jogos helyed az udvaromban.

A petite bande a király kedvenc hölgyei voltak. Szeretők, barátnők és családtagok kis háreme, akik mind Franciaország legjobb családjaiból származtak, és nevettek az uralkodó viccein, engedelmeskedtek a parancsainak, és imádták őt. Mindannyian hatalmas intelligenciával és nem csekélyebb szépséggel rendelkeztek. Értettek a zenéhez és a költészethez, továbbá kitűnő társalkodók voltak. Egyszerre voltak diplomatikusak és cinikusak, humorérzékük hasonló volt a királyéhoz, aki a tréfálkozáshoz, a jó borokhoz, a pompához és az intelligens, gyönyörű nőkhöz szokott. Jól értettek a csábítás művészetéhez, amit nem mindig az öreg királyon gyakoroltak, hanem gyakorta a barátain vagy ellenségein, akikből az uralkodó információt akart kiszedni. Az a csapat mosolygós, pajkos, okos tündér fiatalító hatással volt a királyra. Jártak vele vadászni meg lovagolni, és vicceikkel, politikai ármánykodásukkal, meséikkel és csábító játékaikkal szórakoztatták őt. Katalin majdnem minden feltételnek megfelelt, csak a szépségének nem, de a király amúgy sem érdeklődött szexuálisan fiatal menye iránt, bár hízelgőnek találta a teremtés figyelmét, amit ő múló szerelemnek tulajdonított. Katalint a petite bande tagjává tenni valódi nagyágyú lenne: a fiatal olasz lány örök háláját garantálná, zavarba hozná a többi hölgyet, akik nem tudták elviselni, és megmutatná a szemtelen Henriknek apja hatalmának nagyságát. Szórakoztatónak tűnt. És már olyan kevés szórakoztató dolgot talált…

– Mi mondasz, Katalin? Szeretnél a petite bande-om tagja lenni?

Katalin döbbentnek tettette magát, mintha még soha nem érezte volna magát ennyire megtisztelve, mintha eszébe sem jutott volna ez a lehetőség.

– Ó, felség – kiáltott fel a lány, és minden protokolltól eltekintve odaszökkent a királyhoz, és megcsókolta a kezét.
– Nem tudom, méltó vagyok-e ilyen kegyre. Nem tudom, képes leszek-e megfelelni az elvárásainak…

– Biztos vagyok benne, hogy igen – jelentette ki a király, akinek a figyelmét nem kerülte el a menye látszólag alázatos tekintetében diszkréten feltűnő diadalmas csillogás. – És te is, igaz?

Katalin nem felelt. Nem volt szükség rá. Engedélyt kért a távozásra, a király pedig megadta neki. Lehetséges volna, hogy az a húszéves gyermek okosabb, mint ő? – töprengett az öreg király. Van mersze a kislánynak. Jól tudja, mit akar, és ez tetszett neki. Mégis meddig vár még az a haszontalan Henrik, hogy végre megülje a kis olasz csikóját, és csatornázzon némi Medici-ravaszságot a ványadt, gyenge utódjába? Amikor a fiatal nő készült elhagyni a király kvártélyát, ő egy pillanatra megállította.

– És ne feledd, Katalin: mindannyiunk érdeke, hogy a dauphine trónörököst szüljön. – A lány úgy nézett rá, mintha azon töprengene, meddig fog elmenni. – Te intelligens nő vagy, ma chérie. És egy intelligens nő mindig tudja, hogyan csináljon gyermeket.

A dauphine nekidurálta magát a feladatnak, és minden eszközzel próbálta elhallgattatni a rossz nyelveket. Magánorvosa, Jean Farnel látogatásai a hercegnénél, melyek során megvizsgálta és megoldási javaslatokat tett, olyan gyakoriak lettek, hogy a hölgyek elkezdtek a háta mögött suttogni. De nem csak őt fogadta szobájában a dauphine. Monsieur Jean Farnel pozíciókat és mozdulatokat ajánlott a fiatalasszonynak, amelyek segítik a fogantatást, de személyes csillagásza, Cosimo Ruggieri, aki a duchessina kíséretével utazott Firenzéből Párizsba, is megtette a saját javaslatait: meleg öszvértejfürdők, méztapaszok az intim területekre, hogy meghosszabbítsák a közösülést, afrodiziákumfőzetek, hogy fokozzák a dauphin vágyát, nadragulyacseppek az ajkakra és a pupillákra, valamint emberi ínba csavart amulettek, hogy titokban összekösse a lelküket. Katalin szobája főzetek, üvegcsék, kéziratok és kenőcsök raktárává vált, egyre jobban hasonlított egy nekromanta gyűjteményére. A du lever szolgálók, akik reggeli tisztálkodásában segítették, ezért joguk volt betenni a lábukat a hálótermébe, eltöprengtek, vajon melyik módszer működik, de titokban az egész udvar azt beszélte, hogy a duchessinának csupán annyira lenne szüksége a fogantatáshoz, hogy valaki – lehetőleg monsieur le dauphin – ágyba bújjon vele.

4. fejezet

[GUANCANCHA]

Nem búcsúztatott el senki. Senki nem adott olyan szoros, csontropogtató ölelést, amilyenre szükségem lett volna. Senki nem jött nézni, ahogy elmegyek. Éjszaka indultam el, az űzöttek és a démonok órájában, mintha a tagoro vénjei attól tartottak volna, hogy Achamán első fényeivel megbánják ítéletüket. De egyébként is késő lett volna, mert én már eldöntöttem, hogy nem maradok ott, ahol nem látnak szívesen. Csupán négy dolgot vittem magammal: a botomat, a tarisznyámat, a köveimet és egy kecskéből készült tamarcót, amit a vállamra vetettem a húsomba markoló éjszakai hideg ellen. Nyakamban szalag lógott okker gyöngyökkel, amely anyámé volt. Hátrahagytam csigaházból készült kürtömet, amelyet arra használtunk, hogy nagy távolságokra is tudjunk kommunikálni, ezáltal megmenthettünk szirteket és lankákat. Miért lett volna rá szükségem, ha már nem tudom kivel használni? Lenyeltem a gombócot a torkomban, és hangos léptekkel sétáltam, hogy elnyomjam szívem őrült kalapálását. Bátor akartam lenni. Még a történtek után is csak arra volt szükségem, hogy apám büszke legyen a tetteimre. Csak ő nézte végig a faycánnal, ahogy utamra indulok, kezében añepájával, uralkodásának jelképével, mintha demonstrálni próbálná a vádat és a köztünk feszülő távolságot. Nem hiszem, hogy volt bármiféle érzelem az utolsó pillantásában; talán csak meg akartak bizonyosodni arról, hogy valóban követem az ösvényt a forró barlangok lejtőjén. Nem fordultam hátra. Előttem magasodott a szürke égen az Echeyde alakja, az előző tél óta hófehér sipkájával, és komor őrzőmként biztosított róla, hogy semmi nem kerülheti el a figyelmét. Vele szemben kicsinek és jelentéktelennek éreztem magam. Valamint magányosnak. Végtelenül magányosnak.

A kecskék ösvényein ballagtam a növényzetben, lefelé a hegyoldalon, egy olyan sors felé, amelyet mások írtak nekem. Szinte vakon sétáltam, és próbáltam lenyelni a szégyent és az elutasítást, amíg lesüllyedtem azok névtelenségébe, akik halála után csak lábnyomuk marad fenn az elhagyott völgyekben. Határozottan és eltökélten cselekedtem, egy reményvesztett ember elszántságával. Mintha az, hogy engedelmeskedem azok utolsó parancsának, akik addig a családomat jelentették, annak a becsületnek a legfőbb próbája lett volna, amit védeni akartam. Megteszem, mondogattam magamban, számban a sűrű harag keserű ízével. Megteszem. Bemegyek a pokol egyik kapuján. Odabent lefekszem, és hívom Jucanchát, a kutyaistent, hogy fogadjon be.

Átéltem a legborzalmasabb érzést, amelyet egy lény megtapasztalhat; a kirekesztést. Igen, száműztek, egyedül voltam és magányosan, de ebben a helyzetben engedelmeskednem, behódolnom és magyarázkodom sem kellett senkinek, valamint nem volt ki előtt szégyellnem sajnálatos külsőmet. Száműztek, és magányos voltam, de rövid életemben először szabad is.

Megtorpantam ettől a rádöbbenéstől, mintha isteni sugallatot kaptam volna. Kapkodtam a levegőt. Kipofoztam magamból a könnyeim és a taknyom. Felnéztem a hegyoldalra, és megfordultam. Ebben a pillanatban még mindig azt gondoltam, hogy lesújt rám valamiféle ősi átok, mert nem engedelmeskedtem az időseknek, a papoknak, az ősök bölcs tanácsának. Semmi nem történt. Irányt változtattam, és nem igazán voltam vele tisztában, hogy ezzel átírom a sorsom is, majd új úton kezdtem el haladni a tenger felé. Dacolni fogok a vénekkel. Apámmal. Magával Jucanchával is. Ha létezik, és valóban engem akar, először meg kell találnia. Az élők között, ha egy mód van rá. Úgy döntöttem, lesétálok Tacorontéba. Képzeletem hőseihez hasonlóan nem adom át magam a halálnak harc nélkül.

Azt hiszem, soha nem gondoltam volna, hogy mi várhat rám.

Azon az éjjelen ezerszer tévedtem el és találtam meg újra az utam a ködben. Friss páfrányrügyeket rágtam, és titkos könnyeimet ittam, amit nem viseltem volna el, hogy más is meglásson. Botladoztam a hideg sárban, ami csípte meztelen bokám, és szinte azt kívántam, bárcsak egy váratlan lyuk vagy szakadék véget vetne lázadó akaratomnak, hogy túléljek mindentől és mindenkitől távol.

Pirkadatkor elértem a spanyolok egyik fehér építményéhez, amely barlangoktól függetlenül készült, egyenesen a földre helyezett kövekkel. A kis kereszt a bejáratnál mintha védelmezte volna, hatalmas fakapuja pedig, amit lezárásra használtak, nyitva állt. Beléptem a szintén fehér és feltűnően száraz belsejébe. Talpam meztelen, sáros lábnyomokat hagyott a tiszta fán. A kinti párás köd és illatok után a benti dohos, avas szag, a fűszerekkel párosulva, melyekkel a hódítók szent aktusaikat füstölték, furcsán kellemesnek tűnt.

Velem szemben volt egy olyan elbűvölő kép, amely mindig is izgatott: egy mozdulatlan nő, hosszú ruhában és haját elfedő fátyolban volt kőből kifaragva és kifestve, mintha egy állványra támaszkodna. Volt valami varázslatos a kő lopott vonásaiban és arckifejezésében, kedves tekintetével mintha üdvözölt volna otthonában. Magamban szóltam hozzá, és megkértem, hogy ne bántson. Vajon anya volt? Én elvesztettem az enyémet, és sürgősen szükségem volt egyre. Nyíltan megmutattam neki nedves, fakó barna szőrzettel borított mellkasom és arcom, ami tele volt tövisekkel, és ázottkecske-szagot árasztott, mert egész éjjel a bozótban gyalogoltam. Akárki is volt az a mozdulatlan nő, az ő házában voltam, és nem állt szándékomban átverni. „Nézz rám! Ilyen vagyok – mondtam neki. – Nem tudom, hogy egy isten vagy egy démon fia-e, de szükségem van alvóhelyre.” Nem felelt. Talán nem érdekeltem. Körülnéztem. Volt néhány világos fából készült pad, amely túl kényelmetlennek és keskenynek tűnt ahhoz, hogy jó fekvőhely váljék belőle, még egy olyan méretű embernek is, mint én, ezért csak kimerülten a földre rogytam, az állvány lábához, amin a nő állt. Farkaséhes és fáradt voltam, reszkettem a hidegtől, sárszagot árasztottam, szőröm nedves volt, és érzékeim kiélesedtek. Pontosan olyan voltam, mint egy állat.

Arra ébredtem, hogy víz fröccsen az arcomba, amitől a lélegzetem is elállt. Kapkodva kerestem magam mellett a botom. Előttem egy lány összeráncolt homlokkal szintén valamiféle botot lóbált, amely rövidebb volt, és egyik végére szövetdarabokat rögzítettek egyenetlenül. Lábánál, egy pocsolya felett üres vödör feküdt. Felkiáltottam. Ő is így tett, és hátralépett egyet, de fenyegetően. Fürge volt, nagyon fürge. Szemében látszott a félelem, és kapkodta a levegőt. Legalább egy fejjel magasabb volt nálam, haját kendő fedte, és olyan hosszú, zárt ruha volt rajta, amit a hódítók vezettek be a falvakban, de valami az arcán, ajkának vonalán, szemében és arccsontján fájdalmasan ismerősnek tűnt.

– Ahul! – köszöntem hangosan azon az ősi nyelven, amelyet még mindig őriztünk a hegyen. Felemeltem a kezem, hogy tudja, nem akarom bántani. – Ahul! Ahul!

Hatalmasra nyitotta borostyánszínű szemét, meglepetten, de tán nem is annyira a nyelv miatt, mint inkább azért, mert egyáltalán képes vagyok beszélni. Lépett felém egyet, még mindig magasba emelt bottal. Felálltam. Ő hátralépett. Leengedtem a kezem. Úgy tűnt, végigméri kis termetem, aztán a botra nézett, amit egy pontos lökéssel kiütött a kezemből. Túl gyors volt, hogy megakadályozzam. Hozzánk tartozott. Nem fért hozzá kétség.

– Ki…? – hebegte a nyelvemen. Aztán helyesbített: – Mi vagy te?

Ismét felemeltem a kezem, hogy ne tudjon megütni.

– Guancancha vagyok… Nem akarlak bántani.

Leengedte a botot, de nem tűnt túl meggyőzöttnek. Kinézetemet tanulmányozta egyfajta undorral keveredett érdeklődéssel.

– Tudsz beszélni? Van neved? – Bólintottam, bár szerintem egyik kérdésére sem várt választ. – Mi vagy te? – erősködött. – Fiú, vagy… vagy démon?

Már szabad voltam. Legalábbis annyira szabad, hogy ezt én határozzam meg.

– Fiú – döntöttem el.

A lány leengedte fegyverként használt botját. Hozott nekem vizet egy közeli forrásból, és megosztott velem egy darab formátlan, kemény tésztát, amit kenyérnek hívtak, és egyszerűen fenségesnek találtam. Kapkodva, szinte falva ettem, a földön kuporogva, és nem igazán voltam tisztában azzal, milyen kellemetlen érzéseket váltottam ki belőle.

– Tied ez a ház? – kérdeztem.

Körülnézett. Aztán tekintete megállapodott rajtam, és nem is próbálta elkendőzni meglepetését.

– Ez nem ház. Vagyis de. Ez… – kereste a szót rá a mi nyelvünkön – egy szent hely – jelentette ki. – Szent Kataliné.

Szentkatalin. Magamban hálálkodva ismételgettem a nevét.

– Köszönd meg neki a nevemben, hogy pihenhettem itt, még ha kicsit is…

A lány úgy nézett rám, mint egy őrültre – óvatossággal.

– Honnan jöttél?

Mondtam neki, hogy fentről jöttem. A fenyők és az alvó láva közötti határról, onnan, ahol még nem ért véget a háború. Nem árultam el, hogy elküldtek. Csak hogy egyedül voltam, és elhagytam a népem.

– Találkoztam már felkelőkkel, de olyanokkal nem, mint te – mondta lenyűgözve. Kiejtése durva volt. Nehezen beszélt egy olyan nyelven, amit nem használt gyakran. Én megvontam a vállam, mintha érdektelen téma lenne. – Mindannyian ilyenek vagytok? – kérdezte kíváncsian. – A csoportodból?

– Nem. – Összeszedtem minden büszkeségem, és felszegett fejjel válaszoltam: – Csak én.

Fenyőgyanta színű szemében ámulat volt. És még valami. Talán félelem. Kicsit magabiztosabb lettem. Vajon én voltam képes ilyen érzéseket okozni?

– Hogy hívnak? – kérdeztem.

– Isabel – felelte.

Csalódtam, hogy nem guancs neve van. Hozzám hasonlóan a hódítás óta született, de kicsit idősebb volt. Tizenkét-tizenhárom aratást élhetett meg. Talán már készültek férjhez adni.

– És korábban?

– Már Isabelként születtem – mondta. – Anyámnak volt régi neve, de nem szereti, ha emlékeztetik rá. Guacimarának hívták – suttogta. – Most María a neve, mint Szűz Máriának. – Nem tudtam, mit ért ez alatt. A faragott képre nézett. Követtem a példáját, de semmi nem történt. – Én a királynő nevét kaptam – folytatta.

– Milyen királynő? – kérdeztem.

Zavartan nézett rám.

– Izabella királynő. Károly király elhunyt felesége – magyarázta. – A mi királynőnk.

Gyanakodva néztünk egymásra. Hasonló életkorunk, bőrének arany színe, magas arccsontja és hófehér fogai ellenére, amik testvérekké tettek minket, jól tudtam, hogy két teljesen más világban élünk.

– Én nem ismerek semmiféle királynőt – mondtam szinte vad meggyőződéssel.

És ez igaz volt. Legalábbis akkor még.

5. fejezet

[DIANE]

Ferenc király, ahogy megígérte, kezébe vette az irányítást, és hívatta normandiai kegyurának özvegyét. Louis de Brézé szépséges özvegye még mindig fekete-fehérben járt, gyászszínekben, férje korai halála óta. Egyesek azt mondták, nem a vénembert gyászolta, akihez tizennégy évesen hozzáadták, és akit már el is felejtett, hanem csak élvezte a karcsúságot, amit a gyászruhák alakjának kölcsönöztek, az általuk sugallt eleganciát, és hogy egyszerűségével kitűnt a többi hölgy közül, akik mindig tele voltak díszekkel. Hiába közeledett már a negyvenhez, szépsége még mindig káprázatos volt, főleg mert ezt ő is tudta, és isteni adottságként ki is használta.

– Madame De Poitiers, megtiszteltetés, hogy ennyi idő után ismét megajándékoz jelenlétével.

– Felség, már Klaudia királyné kíséretében is helyet kaptam, most pedig felesége, Eleonóra királynééban is. Felségednek sok mindent észben kell tartania, és nem emlékezhet mindenre, de szeretném felhívni a figyelmét, hogy viszonylag gyakran találkozunk.

– Még nem vagyok szenilis, kedvesem. Természetesen tisztában vagyok vele, hogy találkozni szoktunk azokon az idegőrlő tömeges gyűléseken. Én arról beszélek, hogy régóta nem találkoztunk már… csak kettesben…

A király szélesebben mosolygott. Madame De Poitiers izzadságcseppet vélt érezni tökéletes nyakán.

– Én mindig királyom rendelkezésére állok, felség… – jelentette ki.

– Jaj, nem mindig, kedvesem. Ne legyen huncut! – A király úgy tett, mintha gondolkodna. – Valójában emlékszem egy konkrét esetre, amikor… emlékszik? Amikor kegyelemért könyörgött nekem könnyáztatta arccal, én pedig segítettem felszabadítani apját minden kétségkívül jogtalan vád alól.

Madame De Poitiers nagyot nyelt, és szemérmesen leszegte tekintetét, hogy elkerülje a királyét.

– Annak már sok éve, uram. És ugyan apám még az ön közbelépése után is börtönben volt egy darabig, jól tudja, hogy örökké hálás leszek a segítségéért.

– A hála nem fizetség, drága barátnőm – magyarázta a király, mintha egy butácska diákja lenne. – Poitiers úr felszabadítása teljesen rendkívüli volt. Felségárulásért ítélték el. Normális esetben lefejezték volna, a családját pedig egy életre szégyenbe taszította volna. Esetében nem ez történt, hála istennek. És nekem. Mit tagadjam, mindig is vártam valamiféle fizetséget cserébe. Úgy hittem, így lesz.

– Felséged, a nagy király nagylelkűsége, hogy személyesen képes segíteni minden alattvalóján, anélkül, hogy bármit is várna cserébe, legendás. Vagyona pedig olyan hatalmas, hogy a Poitiers- vagy a Brézé-ház nem igazán tudna olyat ajánlani, ami felkeltené az érdeklődését…

A király szeme felcsillant. Szóval a kegyúr özvegye, újdonsült nagyságába burkolózva úgy tesz, mintha elfelejtette volna, mit ajánlott apja életének megmentéséért. Vagy talán tényleg elfelejtette? Ő akkor úriemberként viselkedett, és elodázta „nagylelkűsége” fizetségének behajtását. Az asszony, amint biztonságba került, csodálatraméltó, erénybe bújtatott diszkrécióval szívódott fel. Okos, kifinomult, kihívó nő volt. Ferenc király pedig imádta a kihívásokat. Úgy érezte, felpezsdítik a vérét.

– Őfelsége, a francia király – felelte az uralkodó – mindig készen áll a szépség csodálatára. És élvezetére.

Madame De Poitiers megremegett, de nem hagyta, hogy látsszon rajta a nyugtalanság, amelyet a király miatt érzett. Úgy tartotta magáról, hogy jól ismeri a férfiak természetét, de nem látta előre, hogy a király évek múlva majd régi adósságok behajtásával fenyegeti. Amíg a fiatal Henrik csak a második volt, az apa és a fia közötti feszültséget figyelmen kívül hagyhatták, de Valois Ferenc, I. Ferenc kedvenc fia sajnálatos és váratlan halála, valamint Henrik trónörökössé válása után a viszály mintha elmérgesedett volna közöttük. Ana d’Étampes-ról, a király maîtresse-éről pedig még nem is beszéltünk, aki valódi dührohamban törne ki, ha tudná, hogy a király miféle burkolt ajánlatokat tesz az ő legnagyobb riválisának az udvarban és egész Franciaországban.

– A szépség tűnő ábránd, felség – mondta méltóságteljesen.  – Biztos vagyok benne, hogy ez a hűséges alattvaló tud tartósabb szolgálatot is nyújtani felségednek és a koronának. Valami olyasmit, amit még madame d’Étampes is jóváhagyna…

A lovagkirály, ahogy a francia udvarban ismerték, somolygott a bajsza alatt az özvegy fortélyosságán. Mon Dieu, hogy ő mennyire szerette a találékony nőket! Még mindig mosolyogva szólt az özvegyhez:

– Igaza van, madame, mint általában – ismerte el –, és valóban lenne itt egy szolgáltatás, amit a koronának és az országának nyújthatna. Egyenesen önt kérem, mert tudom, milyen közel áll a fiam szívéhez…

„Arra fog kérni, hogy hagyjam el”, gondolta az özvegy reszkető gyomorral. Próbálta elképzelni, mi lenne vele, a dauphin kedvencével, az udvari pompa és fényűző lakosztálya nélkül. Lelki szemei előtt megjelent a fiatal Katalin szúrós tekintete, aki a megszégyenített feleség szerepe ellenére minden találkozásuk alkalmával úgy nézett rá, mintha képes lenne végezni vele. Vajon Katalinnak sikerült hatni a királyra?

– Henrik dauphin érdemesnek talált arra, hogy kitüntessen engem a barátságával, felség – ismerte el félénken.

A király hosszan, nyíltan végigmérte madame De Poitiers kemény tornával kidolgozott testét. Hófehér vállát, a még feszes mellének tetejét, amely sokat sejtetően lüktetett a mély kivágás alatt, kecses, hosszú ujjú kezeit, nagy műgonddal befont, feltűzött haját, és elképzelte ezt a szobrászati szépséget, ahogy gyűrött lepedőn fekszik, nyitott, nedves szájjal, kócos hajjal az ő kapkodó, hebehurgya Henrik fia alatt. Lehunyta a szemét.

– Jól tudom, drága barátnőm. Ezért van szükségem az ön segítségére. Úgy sejtem, a herceg nagyra becsüli a véleményét, amely mindig helyesnek bizonyul egyébként. Ezért, mint barátnő, szinte mint tanító, az önök közt lévő korkülönbséget figyelembe véve, merem arra kérni, hogy beszéljen vele. A fiú fiatalságában és türelmetlenségében olykor bizonyosan elfelejti az országa iránti kötelességeit.

Madame De Poitiers nagyot nyelt. A Henrik és közte lévő korkülönbségre való utalást szánalmas, övön aluli ütésnek érezte. Felelni sem tudott. De a király sem tűnt úgy, mint aki arra várna.

– Az udvar és én magam is azon töprengünk, vajon miért nincs a dauphinnek és a dauphine-nak örököse hat év házasság után sem. Azzal is tisztában vagyok, hogy van egy terv, amit maga a herceg dolgozott ki – talán rossz tanácsok alapján –, hogy ő maga váljék el, és a Medici lányt küldjék vissza Firenzébe, mint egy használt árucikket… – A király mintha az ő feltételezhető segítségére vagy pártfogására utalt volna ebben a tervben. Madame De Poitiers már közbeszólt volna, de Ferenc megakadályozta feltartott kezével: – Ha a fiam el akar válni, és a lány nem ad neki örököst, nem hiszem, hogy tehetnék mást, mint visszaküldeni őt a családjához – magyarázta a király –, viszont, kedves barátnőm, gyakorlatilag biztos vagyok benne, hogy a lány abszolút képes gyermeket szülni. Azt pedig mindannyian tudjuk, hogy a dauphin is nemzőképes, ahogy azt nemrégiben be is bizonyította. – Az özvegy lehajtott fejjel próbálta eltitkolni arcán a szégyen pírját. – Mondjuk úgy, hogy a probléma a… lehetőséggel van. – A nő ismét felemelte a tekintetét. Mégis hova akar kilyukadni a király? – Ha vissza kell küldenem a menyemet Firenzébe – folytatta a király –, új feleséget kell keresnem a dauphinnek. Egy fiatal, nemesi lányt, immár nemcsak jó családból, hanem egyenesen királyiból, hiszen a fiam most már trónörökös. Egy korabeli, vagy tán még fiatalabb lányt, aki tud neki gyereket szülni, ahogy a piemonti lányka is tette. Azt hiszem, ismerem a preferenciáit, mert az a szegény bolond nagyon átlátszó. Igyekeznék olyat keresni, aki meg van áldva személyiséggel és intelligenciával is, mert én pedig azt kedvelem… Talán az unokatestvére, Johanna, Margit nővérem lánya. Tizenkét éves már, és örökölte az anyja szépségét és eszét, lelki erejével együtt. Elbűvölő és határozott. A dauphinnek kétségkívül jó jelölt lenne egy ilyen fiatal lány, aki előtt olyan sok év áll, hogy gyermekeket szüljön. – Madame De Poitiers kezdte érteni, mire megy ki a játék. – Bár attól tartok, hogy egy ilyen fiatal lány – folytatta a király –, egy igazi hercegnő, akinek királyi vér csörgedezik az ereiben, egy szépséges, szenvedélyes és féltékeny francia lány, akiben nincs meg Katalin érettsége és alkalmazkodókészsége, nem viselne el olyasmit, amit a mi duchessinánk kénytelen volt, külföldi és alacsony származása miatt.