AMTAK E-KÖNYVEK

JOHN HABBERTON

HELÉN KICSIKÉI

FORDÍTOTTA
KARINTHY FRIGYES

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-32-6

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

JOHN HABBERTON

HELÉN KICSIKÉI

Fordította: Karinthy Frigyes

HELÉN KICSIKÉI

Ez a könyv születését amennyire meg lehet állapitani, nagyrészt az alábbi levélnek köszönheti. A levelet egyetlen, férjes asszony-testvérem írja. Énrám címzi: Harry Burton; nagykereskedő. (Agglegény; huszonnyolc esztendős.) Épp akkor talált meg a levél, mikor azon töprengtem: hol tölthetném kétheti vakációmat.

Hillcrest, 1875. június tizenötödike.

"Kedves Harry! Eszembe jutott, hányszor panaszkodtál: arra se kerülközik időd, hogy könyvet olvass. Ha ezen a nyáron újra a kompániáddal töltöd majd a vakációdat, akkor nem fogsz olvasni ezután se. Azért írok hát neked, hogy megkérjelek: jere le hozzánk arra a két hétre. (Bevallom: nem puszta érdeknélküliség vezet, mikor imigyen beinvitállak. Úgy áll a dolog, hogy Tomot meg engem régi iskolatársam, Alice Wayne meghívott pár napra. Emlékszel; Alice Wayne; a legdrágább gyerek a világon. Neked persze nem volt elég eszed ahhoz, hogy nekem engedelmeskedj és feleségül vedd őt, mielőtt Frank Wayne megjelent a színen.     No de a tárgyra: minket egész elkábított az öröm; borzasztóan szerettünk volna menni.

Frank és Alice nagylábon élnek; tudod, erősen jómódúak. Hanem a meghívójukban a mi kicsikéink nem szerepeltek. Nekik nincsenek gyermekeik. Igy hát Budge-t meg Toddie-t odahaza kell hagynunk. Biztos vagyok benne, hogy nem lesz semmi bajuk a világon. A gyereklány csupa kincs: imádja a gyerekeket. De én mégis sokkal jobban érezném magam, ha férfit tudnék a háznál. Tudod, a sok ezüst. Minden betörő meglapul, ha vad, marcona férfit sejt a háznál. (Lényegtelen, hogy én mit szólok a bókhoz.) Hát lennél ilyen kedves? Annyira megnyugodnék. A gyerekek nem fognak zavarni semmit se. A világon a legjobb gyerekek. Mindenki azt tartja róluk.

Tomnak rengeteg a szivarja. (A sok szép bankó, min nekem kellett volna új kosztümöt kapnom, mind a trafikosé lett.) Aztán idei "claret" is áll a szekrényében. (Magánkívül van, mikor magasztalni kezdi. Én meg nem tudom külömböztetni a tintától.) A lovaink kitűnő állapotban vannak. Híres virágoskertünk is. Nem felejtettem el, hogy szereted a virágot. Végezetül pedig soha még annyi szép lány Hillcrestben nem volt, amennyi az idén nyaral itt. Azok, akiket tavalyról ismersz, majd gondoskodnak, hogy mindig friss anyag kerülközzön.

Kérlek, sürgönyözz. Persze: csakis igennel felelhetsz.
Írtam sietségemben; szerető testvéred.

Helén.

PS. A saját szobánkat kapod; nagyon kellemes, szellős és a kilátás gyönyörű. A gyerekszoba ajtaja egyenesen belenyílik. Ha esetleg mégis csak történik valami éjjel a mi drágáinkkal, legalább ott vagy, hallod."

- Kitűnő! - így én. És öt perccel később már megy is a sürgöny Helénnek: elfogadom a meghívást. Csak úgy fejből annyi olvasnivalót csomagoltam össze, amennyivel nem végzek tizenkét vakáció alatt se. Ami a gyerekeket illeti - anélkül, hogy osztanám Helén abbeli felfogását, hogy az ő gyermekei a legjobb gyerekek a világon - annyira már ismertem őket, hogy afelől biztos legyek: nem sok vizet zavarnak. Hisz csak ketten vannak már, Phil baba tavaly halt meg. Budge, az idősebbik, ötesztendős. A Helénnél történt néhányszori látogatás úgy ismertette meg velem, mint félénk, komoly, gondolkodó, nemes arcvonásu gyermeket. Nagy, tiszta, átható a szeme: szinte fél az ember belepillantani. Tom állitása szerint született "filantróp"; esetleg próféta. Helén - ábrándosan - egy "Miss Muloch" sorait idézte:

"Eljön a nap, hogy lánykérőbe mégy majd
Budge fiam, te is..."

Toddie mindössze három nyarat látott. Boldog, sejtelem nélkül való lény. Teli a feje arany, göndörödő fürtöcskével. Az a szenvedélye, hogy napsugarat keres folyton; ha talál, táncolni kezd benne. Tom: a lovát, kertjét, házatáját régóta irigylem. Mégis csak ér valamit, ha pár napig én leszek úr azon a portán. Szivarok, borok iránti jól kifejlett ízlését mindig tiszteltem. Hillcrest hölgylakói: úgy emlékszem, általánosságban hasonlítanak a többi külvárosok hölgyeihez. Tudniillik: szépek mindenütt.

Három nappal később mögöttem volt már a Newyork és Hillcrest közt elterülő másfélórás út. Ott kinn kocsit béreltem: az vigyen át Tomékhoz. Lehettünk félkilométernyire a sógorom házától, mikor a lovak hirtelen megtorpannak. A kocsis néhány teremtette után hátrafordult:

- Nohát ez csakis az egyik "ördögfajzat" lehet.

- Ördögfajzat? -

- Az; a gazember; mindig az bokrosija az állatot. És tessék elhinni, ahhoz is van mersze, hogy megszólitson: rimánkodik, vegyem fel a kocsimba. Ahol ni; hisz gyün is má'. Hol lehet a másik? Mer' mindig együtt dolgoznak. Azér' hijjuk itt errefelé ördögfajzatnak őket, mert veszettül ki vannak tanulva minden gasságra. Vagy lovat vadítanak, vagy tehén után járnak, avagy csirkét hajszolnak. Pedig az apjok, anyjok tisztességes népek. Az a furcsa, hogy kire üthet az ien vásott kölök.

Alig végzi, már ott van az ördögfajzat. Liheg; fuldoklik. Nagyon piszkos matrózruhát visel; a fején széles karimájú szalmakalap. Harisnya csak az egyik lábán. A cipője két gombon csüng. És... ez a gyerek... az én unokaöcsém; az; valóban az: Budge! És az út bokra mögül feltűnik egy másik, sokkal kisebb gyerek. Zöld gingham ruha rajta; a nyaka körül fodrocska, ami valamikor fehér lehetett. Nagyon piszkos harisnya; lábujja zöld papucsból kandikál elő. Fején régidivatú szalmatok. Az egyik bokorról hatalmas, zöld gallyat vágott le: azt csapkodja az út porába a lovak elé. Hozzá nagyot ordít: - A kaszám; az az én kaszám! - Olyan porfelhőben tusakodik felénk, hogy az megfelelt volna Egyiptomban Izráel seregeinek is. Ahogy a por kicsit leülepszik, abbahagyja a visítást. Toddie gyermek félreismerhetlen körvonalait kezdem felfedezni benne!

- Izé... no... az unokaöccseim; - nyögöm.

- Micsoda! - kiált a kocsis. - No biz Isten; elfelejtettem, hogy Colonel Lawrence-hez tetszik tartani. 'Isz nem montam én semmit róluk, csak a színtiszta igazságot; biz Isten; egész kedves lurkók, mán amennyire hát fijúgyerek helyes lehet; hanem ezek ugyan soha bele nem halnak majd a tanulásba, akit a többi iskolásgyerek panaszol.

- Te Budge; - mondok és összeszedem a rendelkezésemre álló minden komolyságomat; - megismersz? -

Az embrió-filantróp-próféta kutató szeme rámmered darabig; aztán a tulajdonos felel:

- Meg; a Harry bácsi vagy. Hoztál valamit?

- 'Osztál valamit? - visszhangozza Toddie.

- Bár hoztam volna pár jókora ustort, - mondok igen nagy modorbeli szigorúsággal; - amivel megdolgozhatlak, amért ilyen csúnyán viselkedtek. Szálljatok be! -

- Gyere Tod! - üvölt Budge, bár Toddie egyik füle alig van pár centiméternyire Budge szájától. - Harry bácsi kocsikázni visz.

- 'Ocsikázni visz! - visszhangzik újra Toddie; mintegy álmatagon. Úgy a visszhang, mint az álmodozás - nemsokára megtudtam - a Toddie jellegzetes tulajdonsága, lényege. Észrevettem, hogy mind a kettő valami rendkívül piszkos törülközőt hord magánál. A két törülköző a középen olyan boggal van begobozva, amit a közéletben "bebújós"-nak hívnak; roppant feszes bog. Pár pillanatig undorral szemléltem e rongyokat, anélkül, hogy sejtelmem lett volna a rendeltetésükről. Megkérdeztem Budgiet, mire azok a törülközők.

- Nem törülközők ezek; kis babuskák - mond röviden unokaöcsém.

- Úristen! - kiáltok. - Azt hinné az ember, az anyátok tisztességes babákat is tud vásárolni; nem enged nyilvánosan megjelenni ilyen utálatos rongyokkal! -

- Nem szerettyük az oan babuskát, akit vásároltak! - magyarázza Budge. - Ez a babák gyönyörű; az enyim Mary, a Toddié Marfa. -

- Marfa? - kérdem.

- Persze; hát nem tudod

Marfa és Mary útnak eredtek
Csilingelnek a csöngettyűk

akikről ünnepkor dalolnak?

- Tán Márta?

- Az; persze; Marfa; hát aszmondom. Toddie babuskája barnaszemű, az enyim meg kék.

- Mutazsd az órád; - jegyzi meg Toddie, az óraláncom után kap és belegurul az ölembe.

- Ne-he-kem i-h-i-his; - ordít Budge és gyorsan az egyik térdemre telepszik; - útközben "in transito" végighúzván lábát nadrágomon és a kabátom szegélyén. Mindkét rosszcsont egyik karját fonja körém, hogy erősebb legyen a tartás. Előhúzom háromszáz dolláros időjelzőmet; mutatom a számokat.

- Szeretném látni, hogy mennek a kerekek; - igy Budge.

- 'Átni, ho'hommennek a kerekek; - a visszhang.

- Nem a'; nem nyithatom ki az órám, mikor annyi itt a por; - mondok.

- Mér? - kérdé Budge.

- 'Átni, hommennek a kerekek; - ismétli Toddie.

- Belemegy a por az órába és elrontja; - magyarázom.

- 'Átni, hommennek a kerekek; - véli Toddie újból.

- Mondom, hogy nem lehet, Toddie; - mondok tekintélyes szigorral. - A por elrontja az órát. -

Az ártatlan szürke szem csodálkozva pillant föl; piszkos, de csinos kis ajkai megnyílnak; úgy mormog Toddie:

- 'Átni, hommennek a kerekek. -

Gyorsan lecsukom az órám és zsebrevágom. Toddie alsóajka rögtön kifelé fordul; ezt folytatja mindaddig, míg attól tartok, állkapcsa ki fog látszani. Aztán leesik az alsó álla; bömböl:

- O-ho-ho-ho-ho-ho... 'átni, hommennek a kere-k-e-e-k.

- Károly (az a keresztneve) - te Károly; - kiáltok némi haraggal; - rögtön abbahagyod; érted? -

- E-h-é-r-tem; - ö-ö-ö-öö. -

- Akkor hadd abba.

- 'Átni hommennek a...

- Toddie; cukor van a bőröndömben; nem kapsz egy szemet se, ha nem hagyod rögtön abba ezt az átkozott muzsikát.

- No én 'átni akarom, homennek. Ö-hö-hö!

- Toddie; ne bőgj úgy, drága Toddie. Nézd; itt jönnek kocsin a hölgyek; hát csak nem akarod, hogy azok is lássák, mikor igy bőgsz? Megmutatom a kereket, ha hazaérünk.

Kocsi közeledett; hölgyekkel teli. Toddie újból emel a hangon:

- Ö-Hö-Hö... hommennek a kerekek - -

Mint az őrült, rángatom ki az órámat a zsebemből; felnyitom a boritólapot és bemutatom a szerkezetet. Az a másik kocsi elérte a miénket; lehajtom a fejem, nehogy felismerjenek az ismeretlen kocsibanülők. Az a pár perc, amit unokaöccseimmel való közvetlen érintkezésben töltöttem, végtelen rendetlenség külső érzetét kelti bennem. A kocsi, amiben a hölgyek ültek, hirtelen megállott. A saját nevemet hallottam; gyorsan fölemelem a fejem (Budgie belémütődő buksija a kalapom tetszetős külsejének megadta a kegyelemdöfést) és a kocsiba pillantok. Egyenesen, frissen - (ilyen volna akkor is, ha a feltámadás angyala most fújta volna el borzalmas kürtjét) - Miss Alice Mayton, egy ismerős ifjú hölgy, akit körülbelül egy évvel ezelőtt a távolból volt szerencsém imádhatni.

- Mikor érkezett, Mr. Burton? - kérdi. - Aztán mióta űzi a "játszótárs" hivatalt? Egész boldog kis hármas... Olyan szokatlan. Utálom, mikor a gyerek úgy van felöltözve, mint valami drótbáb. Aztán úgy fest, Mr. Burton, mintha pompásan éreznék így együtt magukat...

- Én... izé... biztosítom, Miss Mayton, - dadogok - hogy rosszul fest úgy... Én nem érzem pompásan magam. Ha élne még Heródes király, felcsapnék hóhérnak; két érdekes esettel gazdagítanám a bűnlajstromát.

- Rémes ember! - kiált a hölgy. - Anyám, hadd mutassalak be Mr Burtonnak, - Lawrence Helén bátyja. Mit csinál a testvére, Mr Burton?

- Nem tudom, hogy mit csinál, - felelek, - kétheti szabadságot vett magának és a férjével Wayne kapitányt és Mrs Wayne-t mentek meglátogatni. Elég bolond voltam megígérni, hogy felügyelek a házuktájára, míg odalesznek.

- Ejnye de kedves dolog! - jelenti ki Miss Mayton. - Micsoda lovaik vannak azoknak! Micsoda virágoskertjük! Milyen szakácsné!

- És micsoda gyerekek! - mondom, töprengve pillantva a két ördögfajzatra s egy zsebkendőt szabadítván ki Toddie kezéből, ami a zsebemből jutott az ő birtokába; vitorlakép lengette a szélben.

- Ejnye no; hisz ezek a világon a legjobb gyerekek. Maga Helén mondta nekem, mikor először találkoztunk a szezónban. A gyerek az gyerek, hiába. Múlt nyáron három kis unokatestvér volt velünk; mikor elbúcsúztak, pár évvel idősebbnek látszottam, mint amennyi vagyok.

- Milyen borzasztóan fiatalnak kell akkor lennie, Miss Mayton! - mondok. Azt hiszem, úgy tekintettem rá, mintha tényleg komolyan beszéltem volna, mert bár könnyedén meghajtotta a fejét és azt mondta: "Köszönöm", nem hárította el magától a bókot szokott megközelíthetetlen módján. De akármi lett légyen is a beszéd tárgya, száz másodpercnél tovább sohse vette el Alice Mayton jókedvét. Hamarosan visszanyerte rendes kifejezését, tartását, ami a következő feleletből is kitetszett:

- Nem kegyed rendezte a virágdíszítést az elmúlt ünnepélyen? Ugye, kegyed volt az Mr Burton? Az évad legízlésesebb kiállítása volt. Nem panaszképen mondom, de a Mrs Clarkson kertjében, ahol mi vagyunk megszállva, nincs az égvilágon semmiféle virág. Csúnyául meg szoktam szegni a Tízparancsolatot, valahányszor elmegyek Colonel Lawrence kertje előtt. - No Isten vele, Mr Burton!

- Ó, kérem; legyen szerencsém akkor nálunk! Nagyon örültem!

- De ugye ön is meglátogat bennünket; - mond Miss Mayton, ahogy a kocsijuk megindul. - Olyan unalmas itten; nincs fiatalemberünk, csak vasárnaponkint.

Meghajtottam a fejem: hogy szívesen. Elmerülve sok könnyed lehetőség képébe, amit a Miss Maytonnal való beszélgetés idézett fel, megfeledkeztem tisztátalan megjelenésemről és annak két okozójáról. Miss Mayton jelenlétében a rosszcsontok szigorú hallgatásba merültek; most megoldódott a nyelvük.

- Harry bácsi; - kérdi Budge; - mondd, tudsz te fütyülőket csinálni?

- 'Ari bácsi; - mormog Toddie maga elé; - nadon szeeted aszt a nénit?

- Nem a', Toddie; nem én.

- Akkó lossz embe vaty és a jóisten nem hágy bele a menyorszákba, ha nem szeeted a néniket.

- Rendben van, Budge; - felelek gyorsan; - tudok fütyülőt csinálni. Majd csinálok egyet neked.

- Jjóissten nem háty bele menyorszákba, ha nem szereted néniket; - idéz Toddie.

- No rendben van, Toddie; - mondok. - Talán majd másképp mégis megtetszek a jóistennek. Kocsis, gyerünk; lehet? Szeretném beszolgáltatni a kicsikéket a gyereklánynak; megkérem, rakja be őket a kádba.

Helén a lehető legkényelmesebben készített elő mindent. Szobájukból gyönyörű kilátás nyílott a hegyoldalra, a völgyre; még az is, hogy a rosszcsontok hálószobája az enyémbe nyílik, kapóra jött. Gondoltam, milyen kellemes lesz elnézni őket, mikor alszanak, mikor nem képesek szerencsétlen nagybátyjukat kínozni.

Asztalnál Budge meg Toddie kifogástalanul tisztán jelennek meg; érvényre kerül valódi ábrázatuk. Budge leül az asztal mellé, Toddie hátratolja magas gyerekszékét, belemászik, onnan kiabál:

- Rakd a lábam az aszt-al alá-á.

Úgy fogtam föl ezt a kérelmet, mint amelyikkel az asztalhoz közelebb akar jutni; eleget tettem kívánságának. A lány teát töltött nekem és tejet a gyerekeknek, aztán visszavonult. Nagy aggodalmamra eszembe jutott Helén ama szokása, hogy a leánynak sohse szabad a szobában bentmaradnia, kivéve egyes egész rendkívüli alkalmakat. Úgy vélte, a lányok továbbadják ismerőseiknek a meghitt családi kör magánbeszédeit. Elvben igazat adtam neki; de súlyos volt a gyakorlati kivitel. Oldalamnál ez a két vészmadár nagyobb kin, mint aminőt elv kedvéért hajlandó vagyok általában elviselni. Hanem segíteni nem lehet. Lehajtom a fejem; mindenre elhatározottan mormogom: Áldassék az úr minden adománya; - és megkérdezem Budge-t, vajjon kenyeret, avagy süteményt eszik-e.

- 'Isz még nem imátkoztunk; - mond.

- De én imádkoztam, Budge. Nem hallottad?

- Az, amit mos montál?

- Az.

- No, aszhiszem, az nem vót ima. Papa sose mond ien imát.

- Hát milyet mond papa? - kérdem illő szelídséggel.

- Nohát papa aszmongya: - És add meg nekünk a mindennapi kenyerünket. Amen. - Eszt mongya.

- Ugyanaz, Budge. -

- Nem hiszem, hogy ugyanaz vóna; aztán Toddie se monta el az ő imáját. Nem fog tecceni a jóistennek, ha igy mondod. -

- Dehogynem, öregem; ő tudja, mit ért az ember alatta. -

- Nohát hogy tuggya akkor, mit ért a Toddie alatta, mikor nem tud semmit se mondani? -

- Akaom azs imát; - vinnyog Toddie. -

Elég ennyi; rövid társalgásunk óta megtanultam ez ifjú gentleman jellembeli erősségét megismerni. Újra lehajtom a fejem és elismétlem, ami Budge szerint "papa imája". Budge szépen kijavít olyan helyeken, ahol az emlékezőtehetségem elhágy. Ahogy elkezdem, Toddie rögtön hangosan fecsegni, csattogni kezd. Mikor az Amen ki van mondva, vígan felemeli a fejét; sok elégtétel a hangjában, mikor kijelenti:

- Kéccser montam el azs imát. -

Budge komolyan jelenti ki:

- Nohát most rendbe vónánk. -

Az ebéd kitűnő, de ezeknek a borzalmas gyerekeknek az étvágya megakadályozott abban, hogy igaz lelkesedéssel nekiláthassak. Gyorsan behívtam a lányt; megmondtam, vigyázzon rá, hogy a gyerekek jóllakjanak; magam pedig visszavonultam. Azt is kijelentettem, hogy ebéd után rögtön ágyba kerüljenek; aztán szivarra gyújtottam és lesétáltam a kertbe. A rózsák teli, pompás nyilásban; a levegő terhes a méz illatától. Ott vannak a rhododendronok; sok kedvenc virágomat látom bimbóformában. Bevallom, azért vettem erős vizsgálat alá a kertet, mert azon tűnődtem, milyen virágból kössek csokrot Miss Maytonnak. Az előttem levő anyag olyan kielégitő, hogy legjobban szerettem volna rögtön nekilátni a virágfűzésnek. De hát ez mégis korai; az arcomat elrejtette a jó kiadós dohányfüst. Álmodozásnak adtam át magam. Azon tűnődtem, vajjon van-e értelem a virágok nyelvében; bolondos írók sokszor emlegettek ilyesmit. Szerettem volna tudni hirtelenében virágnyelven is; azon töprengtem, vajjon Miss Maytonnak vannak-e ilynemű tapasztalatai. Mindenesetre úgy éreztem, hogy ízléses bokrétát tudok kötni akármelyik hölgynek, ha csak egyszer láttam is az arcát; Alice Maytonnak olyan remekművet állitanék össze, hogy az arca bizonyára felragyog, ha meglátja. Azon tűnődtem, mint tüzelne kékesszürke szeme, mint válnék pirossá arca. - Nem az érzelem festené olyanra, Isten ments! hanem az öröm - hogyan nyílnak meg erős, szép ajkai - hogyan mondanak el kedves dolgokat, melyeket eltitkolna akkor, ha mással érintkezik s kordában tartja magát. Lám én; tisztafejű, okos, számitó kereskedő azt kívánom, bár itthagyhatnám a tizenkilencedik század valamennyi nagyszerűségét s válnék tündérré, olyanná, miben csak bolondos lánykák és őrült poéták hisznek. Bár láttatlanul részesévé válnék annak a találkozásnak, mikor virágaim üdvözlik azt a másik, de egyetlen virágfajtát, mely nagyvárosaink terméke, disze. - Ugyan melyik virághoz hasonlít leginkább? Tán liliomhoz? Nem; ahoz túlságosan - merész; vagyis nem; - nem hogy merész, inkább olyan... izé; nohát; nem jut eszembe, hogy milyen; de nem merész a helyes kifejezés. Rózsa! Persze, nem a vakitó, pompás vörös rózsa - de nem is a félénk, finom, étherszerű tearózsa. Tán mint a gyönyörű Gloire de Dijon; erős, biztos, életteljes; derékségével válik ki rózsa-testvérei közül. Mégis formás; vonalakban tökéletes; drága, soha határozottan meg nem állapítható színű és mégis mindenkit magával ragad. Imádóit meg újra emlékezteti szóval ki nem fejezhető tökélyére - változatlan ragyogására.

- E-e-e -ó-ó-ó-ő-ő- - hallik az ablakból a fejem fölött. Aztán üvöltés: "Harry bácsi!" A hang Budge-é. Nem feleltem; vannak pillanatok, mikor a lélek úgy el van telve mindenfélével, amit gyermeki fül nem hall, gyermeki szem nem vesz észre! Ha-r-y bácsi! - ismétli Budge. Aztán hallom, mint rántják ottfönn ki az ablakot:

"Harry bácsi; gyere föl mesét mondani nekünk!" - hallom Budge-t.

Fölpillantok és épp vad Nem!-et akarok küldeni abba az irányba, mikor az ablakban ismeretlen arcot pillantok meg, mégis olyant, mit már láttam valahol. Azok a nagy, kifejezésteljes szemek, az az angyali száj, az a szellemes tekintet csak tán nem Budge-é? Mégis; úgy lehet; a fölfelé igyekvő orr és a nagy fül... nem másé. Gyorsan megfordulok és a házba lépek. A lépcső alján két fehérbe öltözött kis alak fogad; nagyobbik megjegyzi:

- Mongyál mesét!... papa mindig mond este mesét! -

- Nohát: usgye; rögtön be az ágyba. Micsoda mesét akartok?

- Ó; Jónásról. - Mond Budge.

- 'Ónásról; - ismétli Toddie.

- Jól van. Jónás kint sütkérezett valamelyik reggel a napon; egyszerre csak hirtelen nagy fa nyílt ki a földből előtte, naggyá, árnyékossá lett; eltakarta; aztán úgy el is tűnt, ahogy jött. -

Darabig halotti csönd; aztán Budge méltatlankodva jegyzi meg:

- Ez nincs Jónásrul. Tudom, mi van Jónásrul. -

- Tudod? Ejha. Nohát akkor légy szíves és mondd el nekem. -

- El?! -

- Hát ha jobban tudod, hogy mi van Jónással, akkor mondd el nekem; nagy örömmel fogom hallgatni. -

- No persze; - felel Budge. - Hát az Ur aszmongya valamikor Jónásnak, hogy menjen Ninivébe. Mongya meg ottand az embereknek hogy mien rosszak. Hanem Jónás nem akart odamenni; inkább egy hajóra ült, aki Joppába ment. Asztán nagy vihar lett; esett, meg villámlott is. Akorasztán gondolták a matrózok, hogy bisztosan van valaki a hajóba, akit nem szeret az Istenke. Akkor Jónás aszongya, hogy aszongya: úgy gondolja, ő az az ember. Hát fölvették őtet és belefujtották az óceányba. De nem vót mégse szép tőlük, hogy igy tettek, mikor Jónás elmondta nekik a tiszta - igazságot. Nohát gyött ám egy nagy cethal utánnuk. Borzasztóan éhes volt szegény, mer azok a kis halak, akiket meg szokott enni, mind lementek az ócejány fenekibe. A cethal nem mehet bele az ócejány fenekibe, mer neki lélegzeni köll és a kis halaknak nem muszáj. Jónás látta, hogy nagyon sötét van a cethalban; még kályha se volt; aztán vizes volt és nem vehette le magárul a ruhát, hogy megszáriccsa. Mer hej se vót ottan, akire akaszthatta vóna, de még ablak se vót, a kin kinézhetett vóna; aztán nem vót enni se semmi, de nem vót semmi, meg semmi, meg semmi. Akkor kérte a Jóistenkét, hogy engesse ki őtet; de a jóistenke aszmongya sajnálja. Akkor a cethal közel ment a parthoz; akkor Jónás hamar kiugrott a gyomrából... Hogy örült! Akkor asztán mégis elment Ninivéba és megmonta otand, hogy mit üzent az úristenke. Asztat pedig megtehette vóna má sokkal hamarabb, ha tutta vóna, hogy mi jó. -