,,Nem mindig az a fontos, kinek van igaza, hanem az, hogy mit él meg az ember, mit hordoz a lelkében, mert végül ez formálja a saját valóságát.”

Eve Red

Copyright © Eve Red

Korrektúrázta: Bodnár Alexandra

Tördelte: Bodnár Alexandra

Belső grafika: Ingríd Menesdorfer

Borítóterv: Red Zone Book

Kiadja a Red Zone Book 2025

www.redzonebook.hu

ISBN 978-615-6485-87-8

A szerző további művei:

Félelem és vágy 1. (2022)

Félelem és vágy A novella 1,5 (2022)

Harag és vágy 2. (2023)

Az ojabun (2024)

Elérhetetlen (2024)

Szavak és sebek (2025)

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A szervező írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Köszönetnyilvánítás

Mindenekelőtt Nektek szeretnék köszönetet mondani, kedves Olvasóim. Hálás vagyok, hogy újra bizalmat szavaztatok nekem, és a kezetekbe vettétek a legújabb történetemet. Minden egyes oldal mögött ott vagytok Ti – a kíváncsi tekintetek, a dobogó szívek, akiknek ez az egész íródik. Mérhetetlen szeretettel gondolok Rátok.

Köszönöm, Ingríd, a csodálatos belső grafikákat – a szavaim életre kelnek általad.

Detty, Te már az első lépésektől mellettem állsz, mint szuper bétaolvasóm. Köszönöm, hogy mindig számíthatok Rád!

Heni, nemcsak értékes barátnő vagy, hanem igazi társ is ebben a folyamatban. A meglátásaid sokat adtak a történethez – hálás vagyok érte.

Szandi, újra köszönöm, hogy segítettél formába önteni ezt a könyvet – és külön öröm, hogy barátként is mellettem vagy.

Köszönöm a gyerekeimnek a türelmet, amit az utolsó hajrákban tanúsítanak, amikor kicsit többet ülök a gép előtt, hogy a történet kerekebb, teljesebb és igazibb legyen.

És végül, de a legnagyobb szeretettel: köszönöm a férjemnek. A támaszom, a biztos pontom, az az ember, aki akkor is hisz bennem, amikor én kételkedem magamban.

Te vagy a falam.

Szeretlek!

Ez a történet is a képzeletem szüleménye; bármilyen hasonlóság valós személyekkel vagy eseményekkel pusztán a véletlen műve.

FIGYELMEZTETÉS!

Kérlek, vedd figyelembe, hogy a történetben olyan dolgok tűnnek fel, amelynek olvasása nehéz lehet egyesek számára – mint például az erőszak, mocskos beszéd, BDSM, explicit szexuális jelenetek. A beleolvasóban pedofília.

1. fejezet

Isadora

– Itt az idő, királynő – suttogja a fülembe Rafael.

Bólintok, lassan, méltósággal. Elnézést kérek a társaságtól, mint aki csak a mosdó felé veszi az irányt, és közben a véremben dobban a ritmus. A szamba sötét verziója. Ez az éjszaka az enyém.

A hátsó kijáratnál egy Lincoln Navigator vár rám, fekete és sima, mint az esőáztatta macskakő Rio belvárosában. A sofőr némán nyitja ki az ajtót, Rafael a másik oldalról biztosítja a helyszínt. A mozdulata éles, mint a machetéé. Ezt szeretem benne, nem beszél túl sokat, de mindig figyel.

Az autó Los Angeles utcáin suhan. A fények játékosan cikáznak a fekete karosszérián, mintha a város nem is sejtetné, milyen kegyetlen dolgok zajlanak benne.

Miután leparkol a kocsi, belépünk a raktárépületbe, a félhomályos helyiségbe. Vérszag terjeng a levegőben. A férjem, Alejandro, egy székhez kötözve vár rám. A ruhája cafatokban lóg rajta, a szeme feldagadva, az ajkából vér szivárog, de még mindig felismerhető benne a valaha volt arrogáns férfi.

Alejandro feje lassan felemelkedik, a tekintete zavaros.

– Isadora…– hörgi. – Ez valami vicc, ugye?

Közelebb lépek, a tűsarkúm koppanásai visszhangot vernek a betonpadlón. Az ujjaimat végighúzom a szék háttámláján, majd a füléhez hajolok, hogy kiélvezzem a pillanatot, amikor megérti a helyzetét.

– Azt akartam, hogy a szemembe nézz, és lásd, ki okozza a vesztedet – suttogom, miközben lassan leguggolok hozzá. A vér fémes szaga még erőteljesebben tolul az orromba.

Alejandro arca megfeszül. Először nem hisz nekem, aztán jön a felismerés. A harag lassan lehámlik róla, és a helyét átveszi valami sokkal nyersebb. A félelem.

Ezt akartam látni. Felállok, és a sarkamat megvetve fordulok el tőle, majd elindulok kifelé. Minden lépésem egy korszak végét üti a betonba. Nem kell szólnom, mert Rafael pontosan tudja, mit kell tennie.

A lövések akkor dördülnek el, amikor már az est levegője érinti az arcomat a kijáratnál. Egy, kettő, három. A hangtompító csak tompa puffanásokat küld utánam, de számomra úgy hangzik, mintha harangoznának. Egy korszak lezárult, és az enyém veszi kezdetét.

Nem torpanok meg, nem nézek vissza.

A sofőr már vár rám. Beszállok az autóba, becsukom az ajtót magam mögött, és kihajtunk az éjszakába, vissza az estélyre.

A város fényei tökéletesen elnyelik az előbbi borzalmakat. Senki sem sejti, hogy percekkel ezelőtt megölettem a férjemet. Özvegyasszony lettem, egy nő, aki hátat fordíthat a múltjának.

A kristálycsillárok fénye ragyogóan tükröződik a márványpadlón, amikor belépek a bálterembe. A levegő tele van a pezsgő és a parfümök illatával, a háttérben halk jazz szól. Elegáns, testhez simuló fekete ruhám hibátlanul követi a vonalaimat, ahogy magabiztosan végigsétálok a termen. A tekintetek rám szegeződnek: van, aki csodálattal, van, aki félelemmel figyel.

– Isadora, drágám! – szólít meg egy ismerős hang. Megfordulok. Richard Davis, Los Angeles egyik legbefolyásosabb ingatlanmogulja áll előttem.

– Öröm téged látni. Hogy vagy ma este?

– Köszönöm, Richard, csodásan. És te? – mosolygok rá, miközben elveszem tőle a felém nyújtott pezsgőspoharat.

– Próbálom túlélni a politikai játszmákat – feleli egy félmosollyal. – De szerencsére mindig akad egy-két ember, aki a megfelelő irányba tudja terelni az eseményeket.

Értem a célzást, finoman biccentek. Nem kell kimondani, amit mindketten tudunk. A támogatásomat kéri.

Közben egy híres színésznő, Valerie Kingston, közeledik felém. Ha valakit lehet a barátomnak nevezni, az ő. Csak ritkán tudunk találkozni. Valerie szőke haja tökéletes hullámokban omlik a vállára, smaragdruhájában úgy fest, mintha egy hollywoodi díjátadóról lépett volna elő.

– Isadora, egyszerűen ragyogsz ma este! – lelkendezik, miközben megölel.

– Köszönöm, Valerie. Te mindig lenyűgözően nézel ki – felelem. – Milyen projekten dolgozol mostanában?

– Egy politikai thrillerben játszom, ami tele van árulással és hatalmi játszmákkal – meséli, miközben belekortyol az italába. – Azt hiszem, te különösen értékelnéd.

– Kétségtelenül – mosolygok sejtelmesen a pezsgőspoharam fölött.

A dolgozószobából szokatlan zajok szűrődnek ki. A falak felerősítik a hangokat. Azán kaparászó nesz üti meg a fülem, a mennyezet felől valami mocorog. Talán patkány vagy madár? A lámpa pislákolni kezd, mintha megremegne az áram. A bőrömön végigfut a hideg. A tarkóm bizsereg, mintha figyelnének. Gyorsan hátrapillantok. Senki sincs ott, csak a könyvek sorakoznak a polcokon.

Szólnom kell a rágcsálóírtóknak, biztosan valamiféle állat próbál lefészkelni.

Egy kristálypohárban aranyló konyakot ringatok lustán, és a figyelmemet ismét az aktának szentelem. Csak az asztali lámpa szűrt fénye világítja meg a mahagóni íróasztalt, aminek fényesre polírozott felületén visszatükröződik a csillár apró kristályainak szikrázása. A levegőben finom bőr és frissen fényezett fa illata keveredik. Elindítom a telefonomról a lejátszási listám. Klasszikus dallam simul bele ebbe a furcsa estébe.

Egy-egy hang élesebben hasít a levegőbe, mintha nem oda tartozna. Nem vagyok benne biztos, hogy nem hallucinálok-e. Talán többet ittam a kelleténél.

Az aktát lapozgatom, az ujjaim könnyedén siklanak végig a prémium minőségű papírlapokon. A nyomozó, aki Alejandro ügyét fogja megkapni, negyvenhárom éves, elvált, és van egy tízéves kislánya. A neve Ethan Calloway. Az aktából egy kemény, tapasztalt zsaru néz vissza rám. Férfias vonásai élesek, az állkapcsa markáns, a bal arcán pedig egy régi sebhely húzódik végig, mint aki egy korábbi csata nyomát őrzi.

Valami vonz benne. Talán a tekintetében megbúvó fáradtság, talán a makacs eltökéltség, ami olyannyira szokatlan a legtöbb férfiban, akivel dolgom volt. Nem egy gazdag üzletember vagy bűnöző, aki a hatalmával próbál érvényt szerezni az akaratának. Ő más. A képét figyelve a kíváncsiság átsiklik a gerincemen, és borzongást hagy maga után.

Elmosolyodom, az ujjaimmal végigsimítok a fényképen, szinte érzem a bőrének érdes vonalait. Ez az ügy érdekesebb lesz, mint hittem.

2. fejezet

Ethan

A nap még mindig magasan jár, izzik az aszfalt, a levegő fülledt és ragadós, mint a mocsok, amit nap mint nap le kell nyelni ebben a rohadt városban. Ingerülten lököm be a kocsiajtót, ahogy kilépek a napsütésbe, rajtam csak egy fekete póló és farmer van, az oldalamon fegyver a tokban. Jól láthatóan, mert én nem rejtőzködőm.

Egy kis díler hívott. A srác a vonal másik végén nyöszörgött, mint akinek a saját nyelve a torkán akadt, de azért csak kibökte: valami nagy szállítmány érkezik este, a 8-as dokkhoz. Kolumbiai cucc. Tisztán jön, de nem is ez az érdekes, hanem az, hogy valami új arc mozgatja. Fel akarják osztani az én terepemet.

Csakhogy ahhoz nekem is lesz egy-két szavam.

A lakás, ahová megyek, egy lerohadt lakókomplexum második emeletén van, ahol a falak nikotinsárgák, és a lépcsőházban terjengő szag valahol a romlott pizzamaradék, penészes zokni és félig megdöglött patkány között ingázik. A rozsdás korlát megadta magát az időnek, az ereszcsatorna alatt sötétzöld penészfoltok kapaszkodnak fel a betonon, mintha az egész épület épp most fújná ki az utolsó leheletét.

Az ajtó szokás szerint nyitva. Tudja, hogy vagy így, vagy úgy, de bejutok. Nem játszik macska-egér játékot, nem akar úgy járni, mint azok, akik elfelejtették, ki vigyáz rájuk.

Nem veszek elő fegyvert. Nincs rá szükség. Ha fegyvert kell rá emelni, akkor már régen rossz. Belépek, az ajtó nyikkan egyet, a padló meg nyöszörög a bakancsom alatt, mintha maga a lakás is tiltakozna a jelenlétem ellen.

A helyiség félhomályban úszik, csak egyetlen állólámpa pislákol az egyik sarokban. A kanapét szigetelésre használt papírdobozok veszik körbe, mint valami barikád. Az üvegasztal tele hamutartókkal, fűmaradvánnyal és energiaitalos dobozokkal. A levegő édeskésen büdös, akárcsak Malik.

A srác ott ül az ablaknál, egy szakadt atlétában, és kilátszik a túl vékony, tetovált karja. A szemén véreres karikák, a kezében egy csonka cigaretta. A haja hosszúra nőtt, de nem divatból. A jobb cipőjében nincs fűző, a bal lábán még cipő sincs.

Ránézek, aztán a falnak dőlök.

– Te tartod a szavad, én meg vigyázok a békére az utcán – mondom. – De ha átbaszol, vagy valamit elhallgatsz, letépem a fejed, aztán feldobom a tetveiddel együtt a szögesdrótra. Megértetted?

Bólint. A szája sarkából kicsúszik egy alig hallható hang:

– Persze, haver, kösz, hogy jöttél.

Engem nem érdekel a hálája, és ha azt vár viszonzásként, menjen templomba.

– Beszélj – mordulok fel. Egy pillanatig sem hagyom fellélegezni.

– Ethan, haver, lesz valami az ötös dokknál ma este nyolckor. Láttam egy furgont, meg két fickót, beszéltek valami mexikóival. Nagyobb szajré lesz, tuti.

– Biztos vagy benne, Malik?

Szinte hallom, ahogy nyel egy nagyot.

– Nemcsak láttam, a fülembe is eljutott a hír, ennyi. Egy másik díler szólt nekem, nem akarok bajt, de gondoltam, szólok, ahogy kérted. Engem békén hagysz, nyugodtan teríthetek. Cserébe leadom a drótot, ha nagy halak mozognak. Így szólt a megállapodásunk, nem?

– Rendben. Kösz az infót – mondom, már háttal neki. Nem nézek vissza. Malik tisztában van vele, hogy ha kamuzott, nem sokáig él.

Visszaülök a kocsiba, a szélvédőn keresztül nézem az erős nap sugarait. Hunyorogva veszem a telefont a kezembe. Egyenként hívom Marcust, Tomot, Langet és Simmonst. A négy legjobb emberemet. A saját szabályaim szerint válogatott kis csapatomat.

– Este nyolc, ötös dokk. Nincs rádió, nem szólunk a központnak, csak mi öten bulizunk – mondom mindegyiküknek.

Szokásomhoz híven, ez nem egy bejelentett akció lesz. A saját törvényeim szerint dolgozunk.

A nap már lejjebb csúszott, de még mindig úgy perzsel, mintha bosszút akarna állni az egész városon. Az aszfalt sistereg a talpam alatt. A rakpart már látótávolságban van, és a kikötő környékén néhány ember lézeng.

Oldalt leparkolunk, messze a reflektoroktól. Mellettem a négy emberemmel haladunk. Fiúk, akik már láttak ilyet, és akik tudják, nem szokásom erősítést vagy mentőcsapatot hívni az akció végéig. Srácok, akikért tűzbe tenném a kezem.

– Ha valaki meghal ma este, azok nem mi leszünk – mondom, miközben a pisztolyomat ellenőrzöm. – Bemegyünk, megtisztítjuk a terepet, aztán visszük a cuccot. Ha lőni kell, akkor lőjetek.

A furgon pontosan érkezik. Mellette két terepjáró, sötétített ablakokkal, a kerekek alatt ropognak a kavicsok. A kikötő nyüzsgő emberekkel lesz tele. Ahol ennyien vannak, ott mindig történik valami.

– Nézd csak, ki van ott – bök oldalba Marcus. – A mexikói is megérkezett.

– Hát persze, új szövetség, új lehetőség, új pénz – morranok, majd hátraszólok. – Balról kerültök, én jobbról. Amint célon vagyunk, indul az akció.

Fél perc múlva már a konténerek között cikázunk. Kurva csendesen lépkedek, a pisztolyom a kezemhez nőtt. Egyik árnyékból a másikba lépek, míg végül látótávolságba kerül a furgon mögötti rakodó.

A főnök épp kiszáll. Tipikusan terepmintás nadrágban, fehér trikóban és vastag fuksszal a nyakában feszít a rohadék.

– Játékidő – suttogom, és kilépek a fedezék mögül. – Rendőrség, a kurva életbe! Földre most!

Szétrobbannak, mint az üveggolyók. Valaki fegyvert ránt, de gyorsabb vagyok: leadok két lövést. Az egyik mellkason, a másik vállba találja. Üvöltés harsan fel. Válaszként fegyver ropog a konténeren. Marcus fedezék mögé veti magát, miközben visszalő. Tom ledönt egy embert, úgy esik össze, mint egy báb.

A furgonból próbálnak menekülni, de kilépek eléjük. Egyenesen a vezető szemébe nézek, mielőtt meghúzom a ravaszt.

– Mondd meg a pokolban, hogy Ethan küldött.

A test hátrazuhan, az ajtó kicsapódik, és valami porral teli zsák bukik ki belőle. Kolumbiai minőség, pont ahogy a kis patkány mondta.

Aztán vége lesz, minden elcsendesedik, csak a tenger morajlik a háttérben, mintha semmi sem történt volna. A csapatom körém gyűlik. Számot vetünk: két halott és három sebesült van. Szerencsére nekünk csak karcolások.

– Szerintetek most már beszólhatunk? – kérdem vigyorogva, de nem várok választ. – Vigyétek a cuccot. Én elintézem a papírmunkát a magam módján.

Ez az én világom. Felnézek az égre, már teljesen besötétedett. A város lehunyja a szemét, de én ébren maradok. Figyelnem kell erre a városra, mert ha én nem teszem, akkor senki sem fog.

Los Angeles nem az a város, ahol könnyen lehet boldogulni, ha az embernek nincs pénze. A hajnali fény elmosódottan szűrődik be a koszos ablakon, tompán világítja be a szűkös lakásomat. A levegő füstös, a hamutál tele van csikkekkel, a konyhapultot egy félig üres whiskysüveg uralja.

Felkelek az ágyból, és a fürdőszobába megyek. A tükör előtt állva végigsimítok a sebhelyen az arcomon. Régen zavart, mostanra már megszoktam, mint a cigaretta kesernyés ízét vagy az örökös fáradtságot. Megmosakszom, majd lenyomok egy gyors súlyzós edzést. Az izmok égése legalább arra emlékeztet, hogy még élek.

A kapitányság egy elhasználódott épület a belvárosban. Az öltözők bűzlenek az izzadságtól és az olcsó kávétól, a folyosók zsúfoltak a folyton ideges, túlhajszolt nyomozóktól. Amikor belépek, páran szúrósan rám néznek, de senki sem szól. Nem vagyok a kedvencük, ami kölcsönös. Túl sok mindent engedek meg magamnak, túl sok határon léptem már át, de az eredmények miatt a főnökség békén hagy.

A főnök irodájába megyek, és a vele szemben lévő székre ülök. Carter hadnagy rám néz, közelebb hajol az asztal felett, majd felém tol egy aktát.

– Különösen kényes ügyet kapsz ma. Isadora Faria Ramirez Mendez. A nemrég elhunyt brazil maffiafőnök felesége.

– Igen, ha jól emlékszem, egy klinika felrobbant, mint kiderült, ő is az épületben tartózkodott. Nem baleset volt?

– Nem hinném.

Felnyitom a dossziét, végignézem a benne lévő képeket és dokumentumokat.

– Papíron csak egy özvegy – jegyzem meg, miközben visszacsukom. – Bár Alejandro Souza Mendez tragikus halált halt, de az ösztöneim azt súgják, ennél sokkal több van ebben az ügyben.

Carter bólint.

– Kemény ügy. Az a sejtésem, a szeretője, Rafael Nascimento Almeira, ölte meg a férjét. Valószínűleg azért, hogy Rafael kerüljön hatalomra. Pont ezért fogod te kihallgatni. Figyelj oda, mit mond és mit nem. Ne menj túl messzire!

Félmosoly jelenik meg az arcomon.

– Mindig a szabályok szerint járok el, hadnagy.

– Épp ez az, ami aggaszt, de pont ezért kapod meg te az ügyet – sóhajt, miközben hátradől a székében. – Gratulálok a sikeres kokainszállítmány lefüleléséért. Honnan tudtad, hogy százötven kilogramm érkezik?

Az a százötven inkább volt ötszáz, de ki számolja? Egy része eltűnt, egy része le lett foglalva, és mindenki jól járt. A város békéje megőrzése érdekében néha el kell tűnnie dolgoknak, hozzáértő kezekbe.

– Tudja, hadnagy, hogy nem adhatom ki az informátoromat – tárom szét a karomat vigyorogva.

– Indulj! – Megcsóválja a fejét, de látom a szája sarkában azt a fáradt, cinkos mosolyt.

Amikor belépek a kihallgatószobába, a levegő megdermed. A lámpa hideg fénye szikrázó glóriát von Isadora köré, mintha maga az ördög szállt volna le az asztalhoz. Látszólag teljes nyugalommal ül keresztbe tett lábbal, hosszú, ébenfekete haja lustán hullik a vállára. A szeme sötéten csillan, amikor rám néz. Nincs összezavarodva, sem megriadva, hanem kíváncsi, miközben jól szórakozik.

A francba, ez baj.

Az arca rezzenéstelen, de a szája épp annyira nyílik szét, hogy sejtessen valami kimondatlan gondolatot. Finoman dobol az asztallapon, ő diktálja a tempót, és nem én, aki kérdéseket fog feltenni. Egyetlen mozdulatával több hatalmat áraszt, mint a legtöbb férfi, akivel dolgom volt. Kurvára mindegy, ki ő, a testem máris reagál rá.

A rohadt életbe.

– Isadora Faria Ramirez Mendez – ülök le vele szemben. – Megmondaná, mit tud a férje haláláról?

A szája sarka alig észrevehetően megrándul, de a mosoly nem teljesedik ki. Egy szikra villan a tekintetében, mint aki pontosan tudja, mi fog történni kettőnk között, még jóval azelőtt, mielőtt én egyáltalán rájönnék.

– Attól függ, nyomozó – szólal meg nyugodtan, de valahogy úgy, hogy közben egy pillanatra sem tudok teljesen megbízni benne. – Mit szeretne hallani?

A bőröm alatt izzik valami, aminek kurvára nem kéne.

– Az igazat. – Hátradőlök, próbálom figyelmen kívül hagyni az illatát, azt a finom, fűszeres jegyekkel kevert édeskés aromát, ami valahogy nem illik a szobába. Egy kihallgatásnak hidegnek és személytelennek kellene lennie. Ez azonban más. – Azt mondják, maga szerette a férjét.

A szája kiszélesedik, és végre előtör belőle az a mosoly, ami minden sejtembe bemarja magát.

– Érdekes szóhasználat – jegyzi meg. – ,,Azt mondják.” Ez azt jelenti, maga nem hiszi el?

– Én kérdezek, Isadora. Maga válaszol.

Felnevet, az ujja végigszalad az asztal fémes peremén. A körmei rövidek, talán fekete vagy bordó színűek.

– És ha azt mondanám, gyászolok? – kérdezi halkabban, de még mindig tele van valami kiszámíthatatlan hangsúllyal.

– Nem hinném el.

Előrehajol, a könyökét az asztalra támasztja, olvasni próbál belőlem.

– Maga mindig ilyen nyers? – kérdezi.

– Maga mindig ilyen kiismerhetetlen?

A szája sarka megrándul, és kitartóan néz. A szívem egy ütemet kihagy, mielőtt észbe kapnék.

Ez a nő veszélyesebb, mint azt bárki sejtené.

Végignézek rajta még egyszer. A nyár hősége még az épület légkondicionált falai között is érezhető. Kint negyven fok van árnyékban, délibáb lebeg az aszfalt felett. De ő meg sem rezzen. A fekete-arany ruhát ráöntötték: mély dekoltázs, karcsúsított szabás, és épp annyit mutat, amennyi egyszerre vonzó és fenyegető. A bőre ki van varrva, tetoválások sorakoznak rajta, amik mind valamit szimbolizálnak.

A bal vállán ott a banda jele, egy korona. A Brazil Kings szimbóluma, közel a szívéhez, pontosan ott, ahol minden tag hordja.

Hanyag eleganciával ül a székben, egyik lábát átveti a másikon, a keze könnyedén pihen az asztalon. Úgy néz rám, mintha nem egy kihallgatószobában lenne, hanem egy drága koktélbárban Los Feliz tetején. Ez a nő pontosan tudja, mire vágyik, és meg is szerzi azt.

Hosszú haja a hátára omlik, azonban néhány tincs rásimul a nyakára, amit a hőség kissé megizzasztott. Aranykarkötője megcsillan a neonfény alatt.

A papíron egy tanú, akit kihallgatok, viszont az ösztöneim szerint gyilkos. És az a baj, hogy egyik verzió sem riaszt igazán, csak az, amit bennem indít el.

– Kár önért, nyomozó – mondja az ajkán halvány mosollyal. – Kifejezetten helyes férfi. Csak az a baj, hogy rossz oldalon áll.

Nem most kezdtem ezt a munkát, ismerem a játékot. Próbál provokálni, kizökkenteni, de nem adom meg neki ezt az örömöt.

– Hol volt a gyilkosság éjszakáján? – kérdezem szárazon.

Mélyen és dallamosan felnevet, mint a füstös jazzbárok zenéje. Láthatatlan vonalat rajzol az asztalra, majd rám emeli a tekintetét. A sötétbarna szempár kihívóan csillog.

– Egyből a lényegre tér? Azt hittem, még egy kicsit beszélgetünk. Nem szereti a női társaságot, nyomozó?

– Válaszoljon a kérdésre! – mondom kimérten.

Nem fordítom el a fejemet. A nő minden egyes mozdulatával, minden szavával húzza a határokat, próbál játszadozni. A testem ösztönösen reagál, és ez bosszant. Az arcom érzelemmentes marad, de a zsigereimben érzem a jelenlétét. Könnyed eleganciája pulzál a levegőben.

– Rendben, rendben – sóhajt fel drámaian.

A következő pillanatban kinyílik az ajtó, és belép az ügyvédje. Elegáns öltönyt viselő, magabiztos férfi. A megjelenése egyértelmű üzenet: a műsornak vége.

– Az ügyfelem épp egy estélyen tartózkodott azon az éjszakán – közli száraz, üzletszerű hangon. – Több mint száz ember tanúsíthatja ezt. Úgy vélem, nincs joguk tovább bent tartani.

Isadora elvigyorodik, és megvonja a vállát.

– Hát igen, elég sokan láttak. Kicsit csalódott vagyok, hogy ennyi volt az egész. Pedig már kezdtem élvezni a társaságát, nyomozó.

Feláll, és határozott léptekkel az ajtó felé indul. A csípője lassan ring, tudatosan játszik minden mozdulatával. Megfogom a tollamat, hogy elfoglaljam magam, de a tekintetem akaratlanul is követi. A kilincsnél megáll, majd váratlanul visszafordul.

Rajtakap.

A szája sarkában megjelenik egy sejtelmes mosoly.

– Viszlát, nyomozó – suttogja, majd kilép az ajtón.

3. fejezet

Ethan

A levegő mozdulatlan, a hőség bent rekedt a falak között. A klíma már órák óta nem működik rendesen, a ventilátor nyikkan egyet, aztán bedöglik. Los Angeles nyara könyörtelen. Izzadtság- és kávészag keveredik a papírok közé.

Az aktát bámulom az asztalomon, mintha attól megváltoznának benne a tények. Rafael Nascimento Almeira. Három hónapja halt meg Alejando, akkor hallgattam ki Isadorát, és azóta vadászunk Rafaelre, de az emberei mégis úgy tűnnek el a szemünk elől, mint akik előre tudják minden lépésünket. Valaki súg nekik, vagy inkább valaki irányítja őket.

Rafael mindig egy lépéssel előttünk jár, pedig ő nem az a típus, aki előrelátóan épít stratégiát. Ő az a véreb, aki ugrik, ha parancsot kap. Az ilyenek mögött mindig van valaki, aki gondolkodik helyettük.

A gallérom már a nyakamhoz tapad az izzadságtól. Rá kell gyújtanom, mert ez segít rendezni a gondolataimat. Kattan az öngyújtó, a cigaretta végén vörösen izzik a parázs. Lassan szívom a tüdőmbe a füstöt, aztán kifújom, hagyom, hogy szétáradjon a levegőben. Nem érdekel, hogy az irodában vagyok. Nem érdekelnek mások szabályai, csak a sajátom.

A füst lomhán kúszik felfelé, mintha el akarná fedni az igazságot, vagy legalább a kényelmetlen ürességet, ami Alejandro halála után maradt.

Köröket firkálok a jegyzettömb sarkára. Az ujjbegyeim bizseregnek, ezt akkor érzem, amikor valami nem stimmel. Az ösztönöm azt súgja, rossz célpontra koncentráltunk.

Visszalapozok az aktákban. Azt keresem, amikor Alejandro meghalt, és Rafael került előtérbe. De nem találok igazi áttörést, csak egy sötét ürességet Alejandro után, amit nem Rafael tölt ki. Más áll a háttérben. Rafael is csak eszköz egy nála erősebb kézben.

Isadora Faria Ramirez Mendez.

A kihallgatás jegyzőkönyvében semmi különös nincs, a viselkedése túlságosan nyugodt és magabiztos volt.

Még egyszer felpattintom a dossziéját. A lapok ismerősek, de most más szemmel olvasom őket. Isadora Faria Ramirez Mendez. Született Rio de Janeiróban. Az apja Rodrigo Costa Ramirez, egy ottani maffiaszervezet feje volt, amíg élt. Emberkereskedelem, fegyverexport, kábítószer. A brazil hatóságok szerint egy egész hálózatot irányított, aminek szálai messzire nyúltak.

A név, a hatalom, a pénz, mind ott van a gyökerekben. Isadora ebben nőtt fel. Ez nem egy kívülálló nő története, aki belesodródott, hanem egy örökösé, aki pontosan tudja, hogyan működik ez a világ, mert mindig is benne élt.

A házassága Alejandro Souza Mendezzel hirtelen jött. Akkoriban Alejandro már próbálta terjeszteni a befolyását Latin-Amerikára, és a Brazil Kings, Isadora apjának bandája, egy természetes ugródeszka volt hozzá. Most már látom az összefüggést, bár nem igazán értem, miért egy kis bandával szövetkezett Isadora apja, hogy Amerikába is terjeszkedjen. Alejandro részéről valószínűleg nem szerelem volt, hanem egy szövetség, egy stratégiai frigy, amelyben a déli maffia az itteni erőkkel egyesült a hatalom megszilárdítása érdekében.

Alejandro halott, és a brazíliai kapcsolatok mégsem gyengültek. Épp ellenkezőleg, megerősödtek. A szállítmányok gyorsabbak, a pénz tisztábban mosódik át a klubban, a mozgások koordináltabbak, mint valaha. Rafael túl kaotikus ehhez.

Ez már nem csak Alejandro öröksége.

Ez egy birodalom, amit Isadora épít tovább, vagy talán mindig is ő irányított a háttérben. Ki merem mondani magamban a gondolatot, mint aki a saját ítéletét olvassa fel.

Nem Rafael az új király, sem egy új trónkövetelő.

Hanem Isadora a királynő maga.

A gyönyörű özvegy, aki alig pár hete még könnyeket hullatott a nyilvánosság előtt a férje temetésén. A kamera előtt megtört nő volt, a kegyetlen alvilág áldozata. Senki sem kérdőjelezte meg a gyászát. Talán én sem tettem volna, ha nem lenne gyanúsan tiszta minden az üggyel kapcsolatban.

Felpattanok a székről, zsibong a tarkóm. Nem bírom, ha hülyének néznek. Ott van minden apró jel, de egyik sem elég ahhoz, hogy rábizonyítsam a gyilkosságot. Isadora okosabb annál, hogy mocskos ügyeket hagyjon maga után. Ha valóban ő irányít, ahogy sejtem, akkor ezt kibaszott jól csinálja.

Muszáj vagyok más ügyre koncentrálni, hogy egy kicsit kiszellőztessem a fejem.

A városnak ez a sarka bűzlik a mocsoktól, és nem a nyári melegtől. Itt az ember nem csukja be az ablakot, hanem beszögezi. A levegő forró, mintha benne főne a bűn. De én nem csinálok belőle ügyet. Az ilyesmi nem zavar, ha tudom, hová lépek.

Lelassítok a sarkon, letekerem az ablakot. A rozsdás vaskapunál három srác ácsorog, atlétában, izzadtan, a szemük nyugtalanul cikázik, amíg meg nem látnak engem, és a feszültség lecsorog róluk, akár a verejték.

– Szóljatok Joe-nak, hogy megjöttem – mondom, közben le sem veszem a szemem róluk.

Az egyik srác bólint, és már rohan is be a sötét lépcsőházba. A másik kettő tisztelettel néz rám. Nem a rangom miatt, hanem a nevem miatt. Ethan vagyok, aki nem rohad bent a kapitányságon, és aki nem kérdez feleslegesen. De ha valaki hazudik vagy átbasz, akkor mindent elveszek tőle.

Kiszállok a kocsiból. A ház egy istállónál is lepusztultabb. A falról mállik a vakolat, a postaládák bezárhatatlanok, a fal tele graffitivel, az egyik helyen ez olvasható: ,,EZ NEM AZ OTTHONOD.”

Pedig dehogynem. Minden az enyém, amit békén hagyok. Ami meg nem, azt egyszerűen elveszem.

A lépcsőfordulóban ammóniaszag terjeng, a betonon valami régi vérfolt éktelenkedik. Ezen a környéken nem takarítanak, csak eltakarnak.

Joe lakása a harmadikon van. Belépek. A nappali félhomályban úszik, a reluxák lehúzva, odabent hőség van, az áram megint elment. Két lány ül a konyhapulton, egyikük épp kólát tölt egy pohárba, a másik egy zacskóból füvet szór ki, hogy megtekerje.

Joe a kanapén terpeszkedik, meztelen felsőtesttel, izzadtan, a lábánál egy pitbull fekszik.

– Ethan! Emberem! – kiáltja, és felpattan. A kutya meg sem rezzen.

Nem válaszolok, csak leteszek egy sporttáskát az asztalra, majd a cipzárt lassan kihúzom. A táskában fehér csomagok sorakoznak, precízen csomagolva, bélelt fóliában. A levegőben ott az ismerős szag: drága élet, még drágább halál.

– Tíz kiló, közel háromszáznegyven még a kocsiban van – mondom egyszerűen. A többit megtartom magamnak.

Joe már nyúlna, de felemelem a kezem.

– Ez nem ajándék. Egy hét múlva pénzt akarok látni belőle.

Joe bólint, de nem mond semmit. Tudja, jobb, ha nem kérdez, mert aki sokat kérdez, az egyszer csak eltűnik.

– Menni fog, vagy menjenek máshoz?

– Arra semmi szükség, meglesz a pénzed.

– Egy hét múlva jövök, de nem az anyagért, nem ígéretekért, hanem készpénzért.

A kutya most már rám néz, aztán ismét becsukja a szemét, hogy tovább aludjon. Kifelé menet a két lány elhallgat, a poharak megállnak a levegőben. Nem köszönnek, és ők sem kérdeznek.

Az autó csomagtartójából kipakolnak Joe emberei, aztán beülök a kocsiba, rágyújtok. Előveszem a telefonomat, és Isadorát tárcsázom, miközben elhajtok.

Az ujjaim ökölbe szorulnak, amikor a kihallgatóterem üvegfalán át meglátom Isadorát, aki a székben ül, látszólag teljes nyugalommal, és a lábát keresztbe teszi, mint aki egy divatmagazin címlapfotózására vár. A haja tökéletes hullámokban omlik a vállára, a vérvörös rúzs a száján kihívóbb, mint kellene. Nem kellett volna eljönnie, mégis itt van. Azt mondtam neki, segítségre van szükségem, és megkértem, ezúttal ne hozza magával az ügyvédjét. Tudta, hogy hazudok. Mégis bejött egyedül. Ez nemcsak vakmerőség, hanem hatalmi játszma is a részéről.

Amikor belépek, rám emeli a tekintetét, és elmosolyodik. Nem az a fajta mosoly ez, amit egy bűnözőtől várnék. Nem ideges, nem bizonytalan. Kurvára nem fél. Ez a nő pontosan tudja, hogy nincs ellene semmim.

– Nyomozó – ejti ki a szót édes lassúsággal. – Micsoda megtiszteltetés.

A székre támaszkodom vele szemben, nem ülök le. Nem akarok egy szinten lenni vele.

– Isadora Faria Ramirez Mendez – mondom kimérten. – Tudja, miért van itt?

A szeme megcsillan, mulattatja a helyzet.

– Fogalmam sincs. De ha már így összejöttünk, biztos vagyok benne, hogy elmondja.

– Az információink szerint nem Rafael Nascimento Almeira vette át a férje helyét, hanem maga.

Felnevet. Egy istenverte alvilági tag nem nevet így egy kihallgatáson. Azonban ő nem egy hétköznapi bűnöző, és ez elvileg nem egy kihallgatás.

– Érdekes feltételezés. Azt hiszem, inkább hízelgő. Viszont sajnálom, csalódást kell okoznom. Egy egyszerű özvegy vagyok, akire épp most próbálnak egy férfias bűnt rásózni.

A hazugság könnyedén gördül le a nyelvéről, számára ez az egész csak egy játék. Farkasszemet nézek vele, próbálom kizökkenteni, de semmi. Egyetlen remegő izom, egyetlen árulkodó jel sincs.

A dohány utáni vágy hirtelen tör rám, mint valami mentőöv ebben a fullasztó, kibaszott szobában. Előkapok egy cigit. A tenyerem izzad, az öngyújtó kis híján kicsúszik belőle, de végül meggyullad. A parázs vörösen lüktet, a füst karcosan harapja végig a torkomat, de ez most jólesik.

Talán látja, hogy most kell valami, bármi, ami visszahúz a valóságba.

– Kaphatok egyet? – kérdezi könnyedén, le sem véve a tekintetét az arcomról.

Fél szemöldököm megemelkedik.

– Tudja, hogy tilos az épületben dohányozni, ugye?

Elneveti magát.

– Maga is rágyújtott.

– Mert rám nem vonatkoznak a szabályok – felelem, és közben már elő is halászom a dobozból a második szálat. – Azt csinálok, amit akarok.

Csücsörít, miközben hátradől a székében, aztán úgy néz rám, mint aki évekkel előrébb jár az időben.

– Képzelje el, nyomozó, én is.

Meggyújtom a cigit. Mélyen beleszívok, füsttel töltöm meg a tüdőm, aztán hagyom, hogy kiszökjön az orromon, végül felé nyújtom.

Kecsesen elveszi, az ujjai finoman érintik az enyémet, mielőtt átveszi. A cigaretta az ajkaira simul, beleszív, és úgy fújja ki a füstöt, hogy az arcomat célozza meg vele. Jellegzetes illata keveredik a nikotinnal. Az orromban marad, a bőröm alatt, az agyamban.

Az állkapcsom megfeszül.

– Rafael a szeretője?

A mosolya kiszélesedik, és előredől, épp csak annyira, hogy a fekete, könnyű nyári felsője kissé lejjebb csússzon, szándékosan felfedve a dekoltázsát.

– Ó, nyomozó, talán féltékeny?

A gyomrom megfeszül. Tudom, hogy köze volt a férje halálához, és az, ahogy rám néz, azzal az idegtépő, halvány mosollyal az ajkán, csak megerősíti.

Tudja, hogy tudom.

Még egyszer beleszív a cigibe, majd a földre dobja, és rátapos.

– A férje gyilkosa még szabadlábon van – mondom rekedten, a hangom karcosabb, mint kellene. – Ha tényleg olyan ártatlan, mint mondja, miért nem segít nekünk megtalálni?

– Az csak egy baleset volt, nyomozó! – feleli, mintha egy pohár vörösbort öntött volna ki véletlenül, nem úgy, mint aki elvesztette a férjét.

A vér lüktetni kezd a halántékomban. Beledobom a műanyag pohárba a cigit. Sisteregve oltja el a parazsat a maradék kávé. A kezem önkéntelenül is ökölbe szorul. Megkerülöm az asztalt. Nem kiabálok. Azt akarom, hogy minden lépésem visszhangozzon a padlón, mint egy halálos ítélet.

– Nincs kegyelem – morranok. – Elkapom magát.

A következő pillanatban már mögötte állok. Egyik kezemmel a hajába markolok, és hátrarántom a fejét. A másik kezem az állára simul, erősen megszorítom, hogy érezze, ha akarnám, szétroppanthatnám az állkapcsát.

– Tudja, mi a különbség köztünk, Isadora? – suttogom a fülébe. – Hogy maga egy szörnyeteg. Én pedig egy olyan ember vagyok, aki hajlandó szörnyeteggé válni, csak hogy elkapja.

A szemében felvillan egy árnyalatnyi meglepetés. Vagy élvezet? Talán mindkettő. A teste megfeszül, de nem húzódik el. Dacol velem, és ez feldühít.

A kezem a torkára csúszik. Nem szorítom meg. Még nem, csak otthagyom. Az ujjaim a bőrén pihennek. A pulzusa lüktet. Lejjebb hajolok, annyira, hogy a leheletem a nyakát súrolja.

– Ha még egyszer így mosolyog rám, kiviszem ebből a szobából, hozzányomom az első falhoz, és olyan dolgokat művelek magával, hogy utána örökre ott leszek a rémálmaiban. Aztán addig nem eresztem, amíg sírva nem könyörög, hogy hagyjam abba. Vagy amíg nem végeztem.

Isadora ajkai elnyílnak, mintha hirtelen nem kapna levegőt. A mellkasa finoman emelkedik-süllyed, gyorsabban, mint egy pillanattal ezelőtt. A pupillái kitágulnak, szinte elnyelik a szeme színét. – Már alig várom, Ethan – suttogja rekedten.

Nem szólított még a keresztnevemen soha. De most olyan természetességgel tegezett le, mintha mindig is az övé lettem volna. Hirtelen lépek el tőle, talán túl gyorsan. A széke megreccsen, de nem borul fel.

A kezem még mindig remeg. Ez már nem nyomozás. Ez vágy.

El kell húznom innen, mert szétbaszok valamit.

Pont egy hete jártam itt, de mintha egy év telt volna el. A ház ugyanolyan okádékul néz ki, mint akkor. Talán még büdösebb. A nap most is tűz, megül a por a levegőben, ragacsosan tapad az ember bőrére. A srácok ugyanott ülnek atlétában, és rágyújtanak, amint kiszúrják az autómat.

Bólintanak, és beengednek. Már vártak.

Felmegyek a harmadikra, és kopogás nélkül benyitok. A pitbull a kanapén fekszik, a szemét résnyire nyitja, majd becsukja. A lányok most nincsenek itt. Joe a nappaliban ül, az asztalon egy sporttáskával, és már nyúl is érte.

– Itt van, ahogy ígértem – mondja túl könnyed hangon.

Megállok előtte, de nem ülök le. Megemelem a sporttáskát, csakhogy túlságosan könnyű. Megfeszül a nyakam, nem nézek rá azonnal, csak visszateszem a táskát az asztalra. Kihúzom a cipzárt. Pénz van benne, de nincs úgy kitömve, mint kellene. Húsz, talán huszonötezer lehet benne, ha jóindulatú vagyok.

– Ez mi? – kérdezem csendesen.

Joe rövid, ideges kacajra húzza a száját.

– Ember, tudod, milyen lassan indul be az utca. A srácok most kezdtek el teríteni. Idő kell, mire lóvé lesz belőle.

Üres szemmel nézek rá, mint amikor lekapcsolják a lámpát, és kikapcsolják a kamerát egy kihallgatószobában.

– Ez egy üzlet volt, Joe, aminek ára van.

– Figyelj, nem akartalak átverni, csak… még pár nap kell, és meglesz. Az embereim is mondták, hogy beindul. Esküszöm.

– Ne esküdözz. Ha nem jön a pénz, akkor más kell: fogak, kezek, valami maradandó.

Kihúzom az asztal alól a széket, de nem ülök rá. Nem sietem el, csak megfogom a háttámlát. A lassúság néha ijesztőbb, mint a düh.

Joe most már izzad. A homloka gyöngyözik, a nyaka megugrik, miközben nyel egyet.

– Ethan, ne baszogass már, ember. Tudod, hogy mindig fizetek.

– De most nem fizettél.

Megfordítom a széket, és leülök, háttal az asztalnak, szembe Joe-val. A táskát a lábamhoz húzom.

– Választhatsz, Joe. Vagy most azonnal kihozod azt, ami hiányzik, vagy pedig kiszállsz, de nem csak az üzletből.

Joe felpattan, hátralép, majd kapkodva kinyit egy szekrényt. Egy régi hangszórót tesz arrébb, és mögüle előhúz egy dobozt, ami rogyadozik a súlytól.

– Ezt félretettem. Gondoltam, még bővítjük az anyagot, és majd együtt számolunk el. Itt van, legyen a tied az egész.

A dobozt leteszi elém. Belenézek, a pénz úgy sorakozik, mint egy temetésre készülő hadsereg.

– Így már beszélhetünk – mondom, miközben a táskába dobom őket. – És legközelebb ne okoskodj. Kurvára ne baszakodj velem. Ne félj, nem veszem el az üzleted. Viszont kibaszottul add meg a tiszteletet, mert ha nem… – Felállok, lassan körbejárom az asztalt. – Nem lesz több esélyed.

Joe bólint, de én már láttam olyat, aki ugyanígy tett, aztán mégis elárult. Azóta már nem csinál semmit az a fej. A kutya most is csak fekszik, nem zavarja, ha vér szivárog a padlóra, csakhogy most nem lesz vér, mert megkapom, amiért jöttem.

Kilépek a lakásból, a folyosón kicsivel hűvösebb van. A srácok lent a kapunál megint csak néznek, de most valahogy másképp.

Aki egyszer eljátssza az esélyét, az nem kap másodikat. Én nem az utcát védem, csak a rendet tartom fenn. Azt, amit én nevezek rendnek.

Senki sem verhet át büntetlenül.

Hazafelé megállok a srácaimnál, és szétosztom igazságosan a pénzt.

4. fejezet

Isadora

A város fényei gyorsan váltakoznak a szélvédőn, de nem elég gyorsan ahhoz, hogy elvonják a figyelmemet a gondolataimról. São Paulo éjszakája jut eszembe. A veszély ott is mindig szembejön veled, és mosolyog. Az éjszaka úgy simul rám, akár a hajnali pára Bahia partján. Fojtogató, de lehetetlen nem belélegezni. A lámpák sápadt árnyakat húznak utánam. A dübörgő zene sem tompítja a fejemben kavargó káoszt. Az ujjaim a kormányra szorulnak, az izmok megfeszülnek az alkaromon, ahogy újra és újra felidézem Ethan tekintetét. A gyanakvást, a kitartást, azt az idegesítően magabiztos kiállását.

Rá van cuppanva az ügyemre.

A gondolatra megrándul a szám sarka, de az elégedettség még messze van. Ethan Calloway veszélyes. Nemcsak azért, mert rendőr, hanem mert nem lehet elterelni a figyelmét, vagy legalábbis nehéz. És ez már önmagában izgalmasabbá teszi a játékot.

Vajon tudja, hogy én is figyelem őt? Vajon sejti, hogy minden mozdulatát elemzem, miközben megpróbálok rájönni, hogyan lehetne eltávolítani az egyenletből? Vagy legalábbis másfelé terelni a gondolatait?

Nem hiszem. De ha mégis, annál élvezetesebb a játszma.

Élőben még jobban néz ki, mint a képeken. A fotók nem adják vissza azt az intenzitást, amit a jelenléte sugároz. Ez a férfi tele van tesztoszteronnal. Minden gesztusából érződik, hogy hozzászokott a hatalomhoz, és ahhoz is, hogy mások engedelmeskednek neki. A válla széles, ösztönösen mozog, mint egy ragadozó, aki csak arra vár, hogy lecsaphasson.

Azt mondják, baromi jó zsaru, ám azt is hallani az utcán, hogy piszkosan dolgozik. Nem először csinálja, hogy egy kisebb szajrét foglal le a teljes helyett, és inkább lepasszolja a megfelelő kezekbe, majd készpénzt vesz ki. Pár kilót megtart, hogy a spicliknek legyen mivel fizetnie. Az East Barrens-i bandának például nemrég vitt egy egész raklapnyi kokaint, persze nem ingyen. Az üzlet egyszerű volt: ők terítenek, Ethan békén hagyja őket, cserébe információt, pénzt és lojalitást kap.

A bandák tisztelik. Félnek tőle, de nem utálják, mert Calloway igazságos. Aki tartja a szavát, azt békén hagyja, mi több a megélhetésükbe se szól bele. Viszont aki elárulja, annak eltűnik a hullája. Nincs tárgyalás, nincs központi jelentés, nincs nyom.

És ami a legarcpirítóbb benne: időnként segít a rászorulókon, mint Robin Hood, aki nem a törvény szerint, hanem a saját szabályai szerint dönt jóról és rosszról. Ha egy öregasszony kilakoltatás előtt áll, ő elintézi a bírósági halasztást. Ha egy srác kiszállna a bandázásból, de nincs hová mennie, Ethan talál neki szállást. Nem szentimentális, inkább, mint egy tapasztalt farkas, úgy vigyáz az erdő határára.