Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A gyerekkor felől szól ez a könyvem

SZOBOSZLÓ

APÁM

ANYÁM

A MI FOLYÓNK, A KÖSI

ISTEN

VERSMONDÁS

CIGÁNYSÁG

VISZKETETT AZ ORROM HEGYE

A LEÁNYOKRÓL

KI SZERETTE A SÁRRGARÉPÁT?

PÁROS CSERESNYE MEG MINDEN

HALOTTAK

A KENYERÜNK

AZOK A SZEGÉNY NYOMORULTAK

MÁRCIUSI KOKÁRDA

MI MINDENT GYŰJTÖTTÜNK MINK

HANG, HANG

EGÉRFOGÓ

MI LESZEL?

SZÉLMALOM

BŰNEIM

ALSZOL MÁN?

MINDENFÉLE TOLLÚKRÓL

PÉNZ

CSUDA EMBEREK

MINDENKI MUZSIKÁL

CUKRI

OLVASMÁNY

A SZOBOSZLAI BOTOKRÓL

CSÚFNÉV

SPORT

HÁT A FAKORCSOLYA

DARUTOLL

SZAGOK MEG ÍZEK

A SÁRKÁNY

HÓEMBER

KIVEL BARÁTKOZTUNK

DOLGOZTAM

MID VESZETT EL SZEGÉNY EMBER?

KI MIT TUD?

ÚRI VILÁG, ÚRI KUTYA

SZERELEM

TORNYAI JÁNOS VERSÍRÓ

NYALÁNKSÁG

HARAGBA LENNI

A DRÓTOSTÓT MEG AZ ABLAKOS

PNEUMATIC

EGYIK GABRI, MÁSIK GABI

SELYEMHERNYÓ

SÉRÜLÉS

KEDVENCEM, A SZILVA

DOHÁNYZÁS

TEGNAPI JÁTÉKSZEREK MEG MAIAK

GYEREKÉSZ

VEDD LE A KALAPOT FIAM

JÓKNAK SZÜLETTÜNK-É, VAGY ROSSZAKNAK?

BÚCSÚZZUNK

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Szép Ernő

FELNŐTTEKNEK

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-055-5 EPUB
ISBN 978-963-678-056-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1941.
Az elektronikus változat az 1941. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító a Charleston Múzeum gyűjteményéből származó, 1857-es keltezésű
homokjáték doboza részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A gyerekkor felől szól ez a könyvem

SZOBOSZLÓ

Ahogy az én könyvein kinyitja valaki, úgy nyitom én ki Szoboszlót a lelkemben. Úgy szoktam kinyitogatni Szoboszlót. Mert Szoboszló az én képes könyvem, örökösön nézegetem, olvasgatom; jól esik belé merülni, abban gyönyörködni, vigasztalódni, tanulni belőle.

Az én édes hazámban Szoboszló a legédesebb. Mert én Szoboszlón voltam gyerek. A szoboszlai nyelvet tanultam meg beszélni, Szoboszlón hallgattam a harang szavát meg a csordás dudáját, a tehénnek, bocinak a bőgésit, a ló nyerítésit, a kutyaugatást, a kakasszót, a kotkodácsolást; verebek zsinatját, fecskecsivogást, galambbúgást ott ismertem meg. Meg a legénynek leánynak danolását ott fogadtam fülembe, telkembe. Szoboszlón tanultam meg mi a tavasz, a nyár, az ősz, a tél. Ami jól esik, rosszul esik, azt mind Szoboszlón tanultam el. Szoboszlón jártam az életnek elemi iskoláját is, a világot, az embert ott kezdtem tanulni. Szoboszló volt nékem a Mindenség. Még most is ha feltekintek éjszaka az égre, az égi Hold Szoboszló felett világít, csak ide látszik Pestre, meg oda Párisba, Londonba, ahol csak felnéztem az égre.

Ahányszor életembe Szoboszló felől láttam az újságba valamit, az mindig érdekes volt nékem; ahány szerkesztőségben szolgáltam, mindig megkerestem hétfői nap a vidéki lapok közt a szoboszlai hetilapot.

Hadd beszélek Szoboszló felől, jól esik a szívemnek.

Mikor én gyerek voltam, két emeletes ház volt Szoboszlón, a városháza meg a Kisbika fogadó. Az állomás is emeletes volt, de azt nem tudom Szoboszlóhoz számíthatom-é. Szóval nem vagyok éppen falusi gyerek, azt is tudhattam már hátulgombolós korszakomban, mi az az emelet. A templomokat persze nem számítom, a templom nagyobb, mint az emelet, a torony az meg majdnem égig ér. Legnagyobb templom volt a református templom annál kisebb volt a pápista templom, a zsidó templom volt a legkisebb. Nékem a zsidó templomba kellett járni, úgymint iskolába is a zsidó iskolába jártam. Nem hinném, hogy ezen csudálkoztam volna, hisz apám is a zsidó templomba ment meg a zsidó iskolába, t. i. mint tanító. Olybá vehettem, hogy Isten rendelte úgyhogy ez ide menjen, amaz meg amoda. Aminthogy azon se csudálkozhattam, hogy egyik ember kicsi, másik nagy, meg egyik szőke, másik fekete, meg egyik ember gazdag ember, másik pedig szegény ember. Mindjárt megszokhattam, mert így kaptam készen a világot. Szoboszló rendezett tanácsú város, gyermekkoromban is az volt. Hogy az mit jelent nem tudtam; abba voltam, hogy azért vagyunk rendezett tanácsú város, mert Szoboszlónak polgármestere van. Debreceni meg túri diákságom alatt minden fiúnak megmondtam, ha Szoboszló szóba került, hogy Szoboszló rendezett tanácsú város. Tettem ezt öntudatosságból, mondjuk büszkeségből, semmiesetre nem hencegésből, hencegni nem szokásom. Szoboszlót mért híjják Szoboszlónak? Alkalmasint a szláv Sobieslaw férfinév után, amint ahogy Bogyiszló meg Szaniszló községek neve is a Szvatopluk idejéből ered. A Szoboszló nevénél magyarabbat nem is álmodtam, Debrecen nevénél is kell magyarabb? pedig az is tót eredet. A mi postamesterünk szerette emlegetni, hogy Csehországban is van egy Soboslau nevezetű helység, egypárszor jött is már Szoboszlóra valahonnét olyan levél, amelyik Soboslau-ra volt címezve, ő azokat standé pityeré továbbította Csehországba. Olyan régi hely a magyar Szoboszló, hogy már II. Endre királyunk alatt, a XIII. században felvették Szoboszló nevét egy oklevélre. Akkor Zobozlónak írták Szoboszlót. Minden nemzetnek és minden városnak, falunak van élettörténete, úgy mint az egyes embernek. Szoboszló élettörténete csupa vér, csupa szenvedés, csupa égés pusztulás, azután újra meg újra való ocsúdás, egészség, boldogúlás. Mintha kicsibe Magyarország történetét olvasná az ember, ha Szoboszló életrajzát elolvassa. Már a tatárjáráskor megégették, kiölték a szegény Szoboszlót; efelől ugyan krónika nem maradt, de a Szoboszló körül való többi községek úgy elpusztultak akkor, hogy a legtöbb addig ismert községnek csak a neve maradt meg. Nem lehet olyat képzelni, hogy a tatárok éppen csak az egy Szoboszlót ne bántották volna, effajta tatár szeszélynek nem maradt nálunk emlékezete. A török világban azután mindig csak csatázott, menekült, rabságba ment Szoboszló; közbe még 1594-ben, mikor a tatár megint betört Magyarországba, az is elpusztította, ami sovány Szoboszlót akkor útjába talált. A XVII. század elejéről való Szoboszlónak Hajdú-Szoboszlóra szélesedett a nevezete. A jóformán puszta Szoboszlóra Bocskay István fejedelem telepítette a vitézlő hajdúkat, akiknek serege annak előtte a hadi szolgálatba fogott rabló, kódus rác baromhajtó nép volt, későbben a töröktől kergetett házatlan, kenyeretlen kiskun, nagykun magyarokból kerekedett. Bocskay István az ő lovas testőr hajdúinak adta címeres adománylevél erejével Szoboszló falvát, földjeit. Természetes a szoboszlai lovas hajdúk hűséggel csurgatták véröket mindvégig Bocskay Istvánért, azután Thököly Imréért, meg a Rákócziakért. A letelepített hajdú vitézeket még Bocskay István megnemesítette. Persze a hajdúgazda nem rakja fel a monoklit; hajolása, bajolása közt ünnepnap, ha eszébe juthat, hogy ő nemes ember. Szoboszló városa volt a fő hajdúváros a múlt időkben. Szoboszló város őrzi a kopj a nyelű, zöld selyem, címeres Bocskay-zászlót; láttam azt a nevezetes ősi zászlót egynéhányszor, mikor lovasbandérium vonult az állomás felé, elől vitte mindig a Bocskay-zászlót egy díszes lovas legény. A szoboszlai krónika megőrizte annak az emlékezetét, hogy Thököly Imre is, Kossuth Lajos is megszállottak volt Szoboszlón.

Volt egy érdekes szokás Szoboszlón, remélem most is megvan. Szilveszternap délután felgyülekeztek a református templom elé a város fiú gyerekei, fiataljai, mindnek karikás ostor a kezében. Összecsődültek az asszonyok is, meg a meglett emberek, meg az öregek, az is némelyik elhozta a karikást, öt óra felé sereglett a nép egybe, ellepte az egész nagy piacteret. Akkor már sötét is van, a toronynak a négy ablakát lámpásokkal, gyertyákkal kivilágították, a három harangot megzendítették. Akkor osztán elkezdődött a csergetés; úgy megcsergettek azok a karikások, kihallatszott az állomásig. Sok legény puskát is hozott, lövődözött. Nem volt olyan gyerek, aki megmaradt vón otthon; aki karikást nem kapott, szíjostort hozott, vagy a csigahajtó gyerekostort hozta magával; segítettem én is a madzagostorommal. Ha éljenez a sokaság, nem hallatszik a gyereknek az éljen-visítása, se mikor a Szózatot énekeli a nép, egy gyenge asszony cérnahangja nem hallatszik, csak ő maga hallja, hogy ő is énekel. Én is hallottam az én kis ostorom pattintását a fergeteg csergetésben, én is benne voltam, boldog voltam. A csergetés mellé kurjongattak is szilajon a legények, forogva, topogva, csizmájuk sarkát összeverve a nagy hidegbe; csuda jókedvű zsinat volt mindig a szilveszteri csergetés. Réges-rég megvolt már ez a szokás Szoboszlón, és pedig annak az emlékezetére, hogy mikor a török rajtunk volt, egyszer Szoboszló ellen jött egy nagy török sereg, éppen Szilveszter napján. A bátor szoboszlai nép kitört a templomból (akkor vár volt az ilyen nagy templom), kitört és szembeszállott a török haddal. A gyerekek meg olyan csergetést kezdtek a harcoló apáik háta megett, hogy a török megijedt, azt hitte, hatalmas magyar had van még oda hátul, megfordult, hanyatt-homlok menekült. Ezen mód mesélte nékem apám a szilveszteri csergetés eredetét. De a felelős krónika semmit se tud erről a nagy szoboszlai dicsőségről. A nép hagyományaival törődő tudós emberek avval magyarázzák Szoboszlónak a szilveszteri szokását, hogy az óesztendőt hajtják el a csergetéssel, meg azt is ítélik, hogy a pásztorember, cselédember esztendő utolsó napján szabadult, odagyűlt osztán a templom elébe, Szoboszló közepire, avval a nagy csergetéssel adott hírt maga felől: itt vagyunk, gyertek gazdák, kezdődhet a cselédvásár. Lehet tudta ezt apám, de a kis fiának édesebbet ád, ha mesét ád.

Szép magyar nevei maradtak meg a fejembe szoboszlai gazdáknak, olyanoknak, akiknek családneveit beléjük írták már Bocskay korabeli, meg a török időbeli, meg még élőbbről való jegyzőkönyvekbe, krónikákba. Csanádyakra, Csajkosokra, Császyakra, Décseyekre, Dürgőkre, Gáti Tóthokra, Karácsonyokra, Kércsyekre. Az emlékezetes Lenthe Dávid hajdúkapitány utódjait is ismertem Szoboszlón. És meglátogattam egyszer Pesten is a szanatóriumban öreg Fokthüy János urat, aki legelső földbirtokosa volt Szoboszlónak; annak a nagyapjának a nagy cserepes házába vendégeskedett Kossuth Lajos Szoboszlón.

Három olyan fia van Szoboszlónak, hogy a nevük belé került a Lexiconba. Hadd említem fel ezt a három Nevet, tiszteletes gyengédséggel. Első Hőgyes Endre, kinek neve megjárta a világot, olyan nagy tudós doktor volt. Hőgyes Endre állította fel Pesten a Pasteur-Intézetet. És az egész Földön a Hőgyes javította veszettségelleni gyógymódot használják. A fülgyógyászatot, vesekezelést szemorvoslatot, hipnotikus gyógyítást illető tanulmányait, javallatait kiadták a fő európai nyelveken, meg is szívlelték. Ha meglett vón már akkor a Nobel-díj, biztos megkapta volna Hőgyes Endre. Második Gönczy Pál; édes mindnyájan hurcoltuk a táskánkban, tarisznyánkban az ő elemi iskolai tankönyveit. Nagy és áldott nevelője volt a magyarságnak; Eötvös József báró vette maga mellé, államtitkár lett Gönczy Pálból. Most már szobra van Szoboszlón, az én szoboszlai időmbe nem volt még. Harmadik nevezetes emberünk Szívós Béla, gazdatudós és íróember, szerkesztette sokáig a Magyar Gazda című lapot, sokat írt a Vasárnapi Újságba közgazdaságot meg szépirodalmat. Elbeszélő könyveket írott volt az alföldi életből, hiszem, hogy megkapom majd azokat a Fővárosi Könyvtárban. Mert illik, hogy kézbe vegyem egyszer a Szívós Béla könyveit; oly régen szeretném már olvasni, sose értem rá a Fővárosi Könyvtárba elmenni.

Van még valami nevezetessége Szoboszlónak, mindenki tudja: a hetvenháromfokos hőforrás. A gyógyító fürdő, melyet a köré teremtettek. Hat esztendős lehettem, mikor Szoboszlón ártézi kutat fúrtak, abból is melegen, gőzösen ömlött a víz, be kellett a verembe hűteni, úgy itták. A szoboszlai forró fürdőnek ma már országos híre van. Holnap európai híre lehet, világra való híre holnapután. Karlsbadból se lett egy nap alatt Karlsbad.

Szoboszlón az én gyerekkoromba 14.000 lelket számláltak. Az máma már 17.000. De az a 14.000 is milyen borzasztó sok lélek vagyis test volt, Istenem. Mennyi ember, mennyi asszony, mennyi fiú, leány, mennyi gyerek volt azon a Szoboszlón, mennyi, de mennyi, véghetetlen végtelen. Legalább annyi volt az a Szoboszló, mint London.

Igen. Mikor apám legelőször elvitt Debrecenbe gőzösön, odaállottam, ahogy beszállottunk, az ablak elé. Fütyőtött a gőzös, lökött egyet, az állomás elkezdett úszni visszafele. De a messzire álló akácfák, meg a házak meg a szélmalom, azután a református torony, meg azután a pápista torony, megmozdult minden, indult a vonat után. Csuda érzés volt, csuda csudálat. Mintha velem akarna jönni Szoboszló, mintha féltene, vigyázna rám. Ott kapaszkodtam a vonatablakba, tátott szemmel, tátott szájjal néztem kifele, a csudalátásban, boldogságomban, ijedelmemben arany zengés támadt a mellemben, akár mozsárütő meg mozsár lett von a szívem; apám elnevette magát, kivette a zsebkendőt a szemem törülgetni.

APÁM

Van egy apám meg egy anyám. Úgy vannak kétfelől mellettem, mint a hintának a két ágasa, gyermekéletemet ők hintáltatják.

Eszemmel nem tudom, hogy keletkezésemet nékik tulajdoníthatom. Megtanulom azt, hogy ők az én szüleim, de a szónak az értelmét nem ismerem. Megtanulom, hogy a szülék szeretik a gyereküket és a gyerek szereti a szüleit.

Iskolás korban azt is megtanuljuk, az állat is szereti a kölykeit és a kis állat is ragaszkodik a szüleihez.

Igen ám, de azt is megtudjuk, hogy sok állat felfalja a kicsinyeit, elfelejti, hogy azok az ő édes gyerekei. Meg azt is tudjuk már, hogy az állatapa, a legtöbb, mingyár odébb áll, nem közlekedik többet az állatanyával és állatgyerekekkel. Az állatanya pedig, akár kutya, macska, akár tyúk, akár ló vagy tehén, hamarosan elhagyja a gyerekét, nem ismeri többé.

Olyan dolgot is látunk azután a világon, hogy embergyerek gyűlöli apját anyját, haragot tart velük, meg is öli apját vagy anyját puskával vagy fejszével vagy méreggel. Meg hogy apa meg anya kitagadják gyereküket, pereskednek a gyerekükkel, iparkodnak ártalmára lenni.

Messzi, messzi szigeteken élnek vad népecskék, azoknál nem tartják számon a gyerekek apjait, egy- egy asszonynak tucat ura van, de nem is olyan, hogy mindig egy fedél alatt lenne az asszonnyal.

Inkább csak vendég számba megy, el is marad né melyik örökre, sose érdeklődik a gyereke iránt, akit ott hagyott. Eszkimó anyák maguk vetik a vízbe a lánygyereket a legtöbbet, úgy ahogy mink a fölösleges kis cicákat. A szülő meg a gyerek összetartozása, a gyerek féltése, meg a gyereknek a szüleje iránt való hűsége, szeretete szóval nem az egész Földre tartozó szent törvény.

Nékem mint gyereknek nem kellett a vallásos parancs, sem az iskolás intelem althoz, hogy szeressem apámat anyámat. Mert ha nem is ismertem még és nem is értettem még meg a szeretet fogalmát, azt a ragaszkodást, amivel apám iránt viseltettem, mi másnak mondhatom, mint szeretetnek?

Szükségemben, gyengeségemben őket ismertem meg és őket szoktam meg, hogy ők melengetnek, ők etetnek, ők játszanak velem, ők csókolgatnak, ők védenek, vigyáznak reám. Azt az érzést, amit rendeltek irányukban a sejtjeim, azt az én kezdő elmém még föl nem vehette, dehát kik kellhettek volna jobban, kiket kívánhattam volna, kiknek örülhettem volna jobban, mint anyámnak, apámnak.

Beszélni is avval kezdett az ember, hogy eltanulta, hogy az egyik a ma-ma, a másik az a-pa.

Először apám felől számolok el.

Tanító volt apám, még pedig a szoboszlai zsidó iskolában tanított, mert apám a Mózes-vallásba volt beosztva. Apám minden nadrágos emberrel összeköszönt Szoboszlón, legtöbbször meg is állott avval a másikkal egy-két szóra, vidéken jobban ráérnek az emberek. Mikor apám először bevitt magával Debrecenbe, ott azt láttam, hogy két úr megy el egymás mellett, úgy, hogy rá se néznek egymásra; azt kérdtem apámtól, hogy ugye ezek haragba vannak? Apámat Szoboszlón úgy láttam mindenki szereti, becsüli. Legjobb barátai a többi tanítók voltak, együtt járt a református tanítókkal meg a pápista kántortanítóval a Negyvennyolcas Körbe újságot olvasni. Sokszor kézen vitt apám a pallón, mikor valamelyik kollégával sétált egy darabig, hallottam, hogy panaszkodtak mind a ketten a nehéz megélhetés felől. Szerettem apámat, igen; ha valami kegyetlen morc ember lett volna, biztos nem szerettem volna, bátran kimondanám, hogy nem szerettem. De apám kedves, kellemes ember volt, minden testvérem is nagyon szerette apámat; az iskolás gyerekek, akik a keze alatt voltak, azok is szerették, pedig a nádpálcát is használta eleget. Hanem olyan tanítójok volt ő, hogy maga kötözte be az ujját annak a gyereknek, amelyik a tízórai szünetben kárt tett magába.

Apámat én csudáltam. Isten után apám volt a legnagyobb hatalom. Minden gyereknek parancsolt, nemcsak a magáénak. Olybá tekinthettem apámat, mintha hadvezér lenne.

Apám roppant szerette a tisztaságot. A kezét megmosta iskola után, mielőtt asztalhoz ült volna, megint kezet mosott ebéd után, úgy ment újra tanítani. Lábát is sokat áztatta. Mindig olyan tiszta volt a kapcája, mikor este lehúzta a cipőt, vagy télen a csizmát, akárcsak a lábán se lett volna az a kapca. Akkor még az ilyen szerényebb nadrágos ember kapcát hordott, nem harisnyát. Télen, mikor csizmába járt, a fehér vászon kapcája fölé még kék vagy vereses gyapot kapcát is tekert, hogy a lába meg ne fázzon. A cipőjit maga subickolta ki minden reggel apám, nem engedte, hogy a szolgálónk az ő cipőjivel is fáradjon, elég dolga van annak. Olyan nemes udvariasságnak éreztem ezt az ő emberségét, sok finom gavallér úriember elpirulhat ez előtt. A tornácra állott ki téli reggel is, feltette kis székre a lábát, úgy subickolt. Magamat is rászoktatott apám hatéves koromba, mikor iskolás lettem, hogy magam subickoljam a cipőmet. A cipőjit különben apám némely nap halzsírral kente meg, hogy puha maradjon a bőr, hamar ne repedezzen. A csizmát is megkente minden héten végig, azon napokon fénytelen maradt a csizmája, subickolatlan. A csizma varrása hátul volt, arról láthattam, hogy apám inkább az urakhoz tartozik. Mert az úri ember csizmája mind hátul varrott volt, a paraszt ember csizmáján oldalt volt az a varrás. Amellett a paraszt csizmának vékony, lágy bőr volt a szára, az úri csizma szára meg kemény volt, apámé is.

Apámnak ezüst órája volt, egyfedeles sovány régi óra. Ezüst lánc is volt hozzá, olyan vékony lánc, akár vékony spárga lett volna. De azután, gondoltam azt is a szegénység folytán, úgy nyolc esztendős korom táján eladta azt az egyforintos fajta láncot, zsinóron kezdte az órát tartani, a zsinór a nyakából folyt lefelé. Oda volt kötve a kicsi réz órakulcs az óra karikájára. Mert apámnak még kulcsos órája volt. Minden este, lefekvés előtt felhúzta az órát. Meg is mutatta nékem azt az érdekes szerkezetet.

Mikor az öt esztendőt betöltöttem, hegedűre fogott apám, mert apámnak hegedűje is volt, igen szépen tudott muzsikálni. Ellátták telente lakodalomba, névnapra muzsikálni, amikor a cigánynak sok volt a dolga. Azok a gazdák, akiknek a házánál muzsikált, tüzelőt, kolompárt, tejet, miegymást küldtek apámnak. Az iskolás gyerekeknek is muzsikált apám, mikor a melegedő tavaszon kivitte az iskolát az erdőre; ezért is szerették apámat a gyerekek. De muzsikált apám a cigánynak is, mégpedig annak a Juki bandájának, aki a Kisbikába az urakat muzsikálta. Úgy tessék ezt érteni, hogy apám egy darab ideig eljárt délutánonkint a Kisbikába, olyan nótákat tanított be Jukiéknak, amelyeket ők nem ismertek. Apám legénykorába Brassótól Pozsonyig végig vándorolta az országot, mint tanító meg nevelő. Juki pénzzel fizetett apámnak, tehette, mert olyan kövér arany lánca volt, mint a Borsszem Jankóban a bankároknak. Maga Juki mesélte nekem nagy diák koromba, hogy legalább ötven szép nótát tanúit el apámtól. Lám a prímás is tanúit apámtól, én nem akartam tanulni. Mármint muzsikálást. Először is nem volt hozzá türelmem; a másik baj meg az volt, hogy az apám hegedűjén az é húr acél húr volt, mert az olcsóbb, mint a selyem e húr. Az az acél húr csúnyán vágta a gyenge kisujj ómat, a hideg lelt, mikor apám a zeneleckére hívott. Elkezdtem osztán megszökni a hegedű elől. Apám egy darabig büntetett, aztán letett rólam.

Apám többet vert engem, mint az iskolában a legmegrögzöttebb rossz fiút. Azt szerette volna, hogy az ő fia, a tanító fia, az a jóviseletnek, a rendességnek, szorgalomnak a példája legyen. Minden csínyért, minden engedetlenségért, minden csavargásért megvert. Tenyerével, zsebkendőből csavart korbáccsal, nádpálcával, sőt egyszer-egyszer meggyfa pipaszárral vert, az fájt a legeslegjóbban. A korbáccsal, meg a nádpálcával való veréshez úgy hozzá züllöttem, hogy mikor így hosszú percekig vert, a fejem a térgyei közzé szorítva, szinte unatkoztam; figyelemmel tudtam követni a pádimentomon sétáló legyet. Nagyobb verések alatt ordítottam, félig komédiából, tudtam, hogy anyám betör majd a szobába, kiszabadít az apám kezéből. Tudván tudtam mindig, hogy rászolgáltam a verésre. Csak egyféle verést szenvedtem igazán ártatlanúl, azt, amit azért szoktam kapni, mert a számtant nem szeretem. Az egyszeregy óta bajom volt már a számtannal. Nem fogta a számokat a fejem. A legnagyobb erőlködéssel vittem addig, hogy a szorzást el bírtam végezni. Az osztás műveletébe már mindig belezavarodtam. Apám egyszer szégyenszemre vissza is tett a harmadik osztályból a másodikba. Apám azt hitte makacskodom, mert általában nem szerettem tanulni. Büntetett hát, gyötört, meg akart javítani. Akkor megtanultam valamit, a szenvedést. Haragudtam apámra, mikor mint ártatlant megkínozott, hogyne; meglehet gyűlöltem is ezért, de az a gyűlölet, ha az is volt, nem tarthatott tovább, mint a sajgás, amit a verés után éreztem.

Hanem szenvedtem, mondom; megtanultam, hogy ártatlanul is büntetik az embert; megtanultam a sóhajt, megtanultam elviselni a sorsot úgy, mint a számtanért kapott verést, megtanultam a fejem lehajtani, megtanultam megbocsájtani, felejteni.

Apám nyírta a körmöm és apám vágta le tízéves koromig a hajamat. Ami szövet öltönyöm volt az az apám ócska öltönyéből varródott. Vasárnap reggelenkint apám elvitt a piacra, ez volt a vasárnapi szórakozása. Elmesélte, hogy csinálják azok a jó asszonyok a tejfelt, az írót, a zsendicét, a gomolyát. Este néha magával vitt, ha valamelyik jó emberéhez ellátogatott, ott barátkoztam annak a magamhoz való kis fiával, őszi meg téli estéken, mikor sötét volt, én vittem a kézi lámpást, mert Szoboszlón akkor még nem volt világítás. Olyanforma viszony volt köztünk, mint a kutya közt meg a gazdája közt. Úgy is ragaszkodhattam apámhoz, mint a kutya ragaszkodik a gazdájához.

Apám szakállat viselt, kurta körszakállat, amilyet az urak viseltek. Akkortájt az urak között sok volt még, aki szakállas volt. Minden reggel mosakodás után kétfelé kefélte a szakállát. Mikor a szakállát megnyíratta, olyan szokatlan képe volt apámnak mindig kilátszott az arca bőre a szakálla sertéi közt. Egyszer, emlékszem, szeretetemben, hűségemben azt mondtam apámnak, vagy tizenhárom éves koromban, hogy én is szakállat hordok majd, ha felnövök. Azon nevetett apám és azt felelte: na majd meglátjuk.

Azon ábrándozott apám, mikor kisebb gimnazista voltam, hogy majd kereskedelmit végzek és vasutas leszek; tizenhét esztendős koromba már kenyeret keresek, harminc éves koromba állomásfőnök lehetek. Nagyon nem jól esett néki, mikor a negyedik osztály után önfejű mód tovább jártam a gimnáziumba. Nem igyekezett már parancsolni, magam tartottam el magam leckeadásból.

Apám pipás volt, cigarettát sose láttam a szájába. Szivart csak akkor szívott, ha ajándékba kapta. Meg ha bement Debrecenbe, vett mindig az útra egy ötös szivart, azt gyanítom, avval imponálni akart a harmadik osztályon. Különben még azt a négykrajcáros pakli pipadohányt is drágállotta. Milyen szerencse volt, milyen öröm, mikor némely nap egy gazda vagy egy szülő megprezentelte magyar dohánnyal apámat. Szoboszlón magyar dohánynak hítták a szűzdohányt, még azon időből, mikor a trafik osztrák erőszak volt az országon. Apám dohányvágó deszkát tartott az ágy alatt; ha magyar dohányt kapott, az ablakba állott felvágni a dohány szikkadt leveleit. Emlékszem arra sétált a szemlész úr egyszer-másszor, mikor apám a törvénytelen dohányt vágta; megállóit apámmal barátkozni, szagolgatta a magyar dohányt, apám kínálására rátömött belőle a maga kis bojtos tajték pipájába. Ilyen barátságos, kedves világ volt akkor.

Apámnak nem volt olyan szórakozása, hogy az pénzbe került volna, kártya vagy biliárd, vagy borivás. Egyetlenegy passziója az volt, vasárnap délutánonta a Negyvennyolcas Körben odaült a kuglizók társaságába, egy pohár sört fogyasztott illendőségből. Későbben, mikor több lett a gyerek, erről a pohár sörről is lemondott. Mikor felnőttem, eszembe jutott ez a pohár sör sokszor, mikor pezsgőt, meg drága konyakot, likőröket nyeltem, elkezdett a szívem fájni.

Tizenöt esztendős lehettem, mikor anyám olyan öltönyt küldött télire, hogy annak a nadrágjának nem volt zsebe. Azt is az apám ócska öltönyéből teremtette anyám. Karácsonyi vakációban apám aztán négyszemközt megmagyarázta, hogy ő tiltotta el a nadrágzsebet, mert az lustálkodásra vezet, meg mert a magamféle serdülő fiúnak az egészségét, a lelki tisztaságát is fenyegeti, ha a kezét a nadrágzsebbe tartogatja. Oly szép hosszú levelet írott volt apám Túrra, mikor ott diákoskodtam. Rendre, szorgalomra próbált csábítani, a maga prepa nyomorúságát emlegette j tanítgatott arra, hogy kell a ruházatom, cipőm kímélni és hogy kell a meghűlés ellen védekezni, meg mindig talált új meg új igéket, amelyekkel az önérzetemet, büszkeségemet gerjeszthette; ha szegény sorsú vagyok is, sose hunyászkodjam meg, de el ne felejtsem, hogy mindenkivel szemben szerénynek és illedelmesnek kell lenni. Még azt is megírta mindig, milyen könyvet vegyek ki a gimnáziumi könyvtárból.

Apám úgy halt meg, meleg őszi délután szőlővel kínálták egy úri háznál, ahová hegedűleckét adni járogatott. Szőlőszemet vett a szájába, jaj és nyögés nélkül lefordult a székről, álom lett az élete. Egy szent tanítás szerint a könnyű halál a jók jutalma.

ANYÁM

Vajon kit szerettem jobban, apámat vagy anyámat? Nem tudnám eldönteni. Gyerekkoromban ez a két szerelem, az anyám meg az apám iránt való, mindig játszhatott a szívemben, akár a mérleg két nyelve, meg is nem állapodott sohasem. A leánygyerek általában az apjához, a fiú meg az anyjához húz jobban. Ugye, hogy így van? A mi szüléink, emlékezetem szerint, nem üldözték a gyerekeiket avval, hogy melyiküket szeretik jobban. Anyám még többet törődött velem, mint apám, ő táplált, ő tisztált, ő gyógyítgatott, nagyobb szükségét érezhettem az anyának, mint az apának. Anyám gyengébbnek is mutatta magát a gyereke iránt; anyám lehetett a legbiztosabb menedékem. Mégis, ha teszem a király azt parancsolta vón: válassz, vagy apád marad vagy anyád, egyiket elveszem! mit feleltem volna? azt hiszem leestem volna a király arany csizmája elé, keservesen ríttam volna.

Mi a legelső emlékem anyámról? Az, hogy az ablak előtt a karján tartott, meg akartam a legyet fogni, anyám oda-oda hajolt vélem az ablakhoz, de mikor a kezem nyújtottam, mindig hátra kapott. Ez játszás volt, alkalmasint nevetgettünk mindketten. Beteg voltam, anyám a hálós gyerekágyból vett fel, úgy vitt az ablak elé. Négy esztendős lehettem. Valami korábbi emlékem egyszer álmomban bukkan fel, vagy a halálom óráján. Szoptatott anyám, fürösztött, a bölcsőm rengette dudolászva, pólyás időmben karon hurcolt, pépet rágott a falatocskákból, mikor hússal is etetett már, járni tanított, beszélni tanított, azután imádkozni tanított, mindebből nem emlékszem semmire.

Mikor eszembe jut anyám, szinte mindig hallom gyengén a varrógép szapora perelését. Mert anyám pötty kis gyerek korom óta folytonosan hajtotta azt a varrógépet. És hallom bágyadalmasan az anyám dalszavát; a varrást, szabást, meg még a konyhai dolgát is halk dúdolással szokta volt kísérni. Danolgatása közt sokszor lecseppent a könny az orcájára, pedig nem a szomorúságtól; az a dalszó mintha a hosszú kútostor lett volna, mely a vizet a kútból felhúzza. Érzékeny természet volt anyám, nem is azoknak a nótáknak, műdaloknak az értelmétől, csak a dallamtól, és még inkább a maga dalhangjától indult fel mindig. Magam is személyesen megismertem ezt a tulajdon danolásunktól okozott elgyengülést. Anyám könnyen pityeredett el, még könnyebben mosolygott.

Nincsen anyámról fényképünk abból az időből, mikor fiatal anya volt; leánykori fényképe sincsen, még mint menyasszony se állott apámmal a fényképész elé. Olyan kicsi faluba nőtt fel, ott persze nem volt fényírda, de még napi járóföldre se találtak vón fényképészt; arra pedig, hogy bemenjenek Ér-Vasadról Váradra levétetni magukat, arra nem is gondolhattak, olyan szegények voltak. Iskola se volt abba a faluba, anyámat nagyanyám tanította meg írni olvasni.

Anyáimról a legelső fényképet ötven esztendős korába csinálták. Ha valaki rápillantana, látná, hogy értelmes, kedves, kellemes az az arc; ha nem fia volnék, kijelenthetném, hogy szép asszony volt az anyám. Fényes melegséges nagy sötétbarna volt a két szeme; olyan ragyogást tettek mindig, mintha az imént hagyták vén el a sírást és most térnének átal a mosolyra. Inkább kicsi, mint középtermet volt, de csoda mód arányos; magánál valamivel magosabb mellett nem látszott kisebbnek. Nem volt éppen sovány, hanem karcsú volt, sok gazdag nehéz tekintetes asszony ezer forintot adott vón, ha olyan csinos formája lehetett volna. Öregedésében, akkor kapták fel az asszonyok a bokáig se érő szoknyákat, akkor egyszer azt mondta nékem anyám: jaj de kár fiam, hogy hamarabb nem jött ez a divat, megcsudálták vón a népek az én bokámat. Tizennégy esztendős voltam, akkor kaptam azt a bókot egy bizonyos Jancsi nevű szoboszlai fiútól, azt mondja: szívesen megölelném az anyádat, komám. Akkor pedig már hat gyereke volt anyámnak. Az a Jancsi tizenöt esztendőt töltött, igen legényesen viselkedett, mindig csak a jányokat kergette. Olvastam elég Freudot, most azt keresem magamba, vajon tíz éves korom előtt vagy az után nyugtalanított-é engem is anyám a női mivoltában. Nem, nem tudok ilyen fajta zavarra emlékezni. Pedig hiszen előttem mosdott, öltözött, vetkőzött anyám elég sokáig. Nyolc esztendős lehettem már, szemem fájt, minden reggel be volt a szemem ragadva. Anyám az ágy szélire ült, a melléből tejet fecskendezett a szemem pilláira, az a meleg anyatej nyitotta fel a szememet. Annak se tudok emlékemben utána járni, hogy anyám fedetlen mellét mohósággal, ijedelemmel pillantottam-é. Olyan gyerekes gyerek voltam és olyan kisgyerek mód voltam anyás és olyan buta vad játékos harcos, magam mindig halálra fárasztó csemete voltam, az az altudatbeli érdeklődés nem mert és nem bírt a tisztelt feltudatba felmászni.

Anyámat megkérdeztem, már nagykoromba, voltak-é udvarlói apámon kívül is lánykorába? volt-é másba is szerelmes? Nem volt biz ő. Nem is volt más udvarlója, abba a rongyos kis faluba, azt mondja, nem is igen voltak fiatalemberek és ő szegény leány volt, már akkor is varrt, alig volt kívül a kapun. Apám a szomszéd faluba való volt, Érendrédre. Már süldő leány korába megismerte apámat, mingyár egymásba szerettek, egypár esztendeig leveleztek azután.

Már a mézeshetekbe újra elkezdte a pénzért való varrást anyám, ráfért a tanítói fizetésre. Mi minden hivatást töltött be ez az asszony, jó Istenem. Párja volt az urának, mégpedig szegény embernek, magának kellett gondot viselnie reá. Anya volt, szülőanya, nevelő anya. Szóval nevelőnő is volt, játszott a gyerekeivel, vigyázott rájuk, tanítgatta őket énekre, versre, sőt leányait kézimunkára. Varrónő volt, női szabász is, maga szabta a tésasszonyoknak, tekintetes asszonyoknak, kisasszonyoknak varrott ruhákat. Minden gyerekének is ő varrta az inget, ruhát, éjszakánkint meg foltozott ránk. Szakácsnő volt, mert ő főzött, sütött. Szolgáló volt a gyenge, kicsi szolgálónk mellett, mert mindig csak olyan olcsó gyereklányt fogadott, fele dolgát annak is anyám végezte. Ápolónő volt, ő ápolt bennünket gyerekbetegségeinkben. Sok éjszaka a nyűgös kicsi betegét vagy a sírdogáló bölcsőst virrasztotta; reggel osztán hogy tudott helyt állani, az szinte érthetetlen. Mosóné volt, ő mosott vasalt a családra. Énekesnő volt, dizőz, aki hivatásos mód énekelt, mikor nyugtatta, altatta a gyerekeket. A szabás varrás mellett hímző előnyomdát is berendezett, mikor a szegénység magosabbra csapott; és minekután azokból a rézélű mustrákból nem tudott eleget beszerezni (az pénzkérdés) a maga kezével is rajzolt kitalált díszeket az asszonyságok ciháira, ingvállaira; ennek alapján iparművésznőnek is tisztelhetem anyámat. De a szép ipar mellett anyám volt az, aki a kemencét, azután nagytakarításkor az egész lakást, meg néhanapján a ház falát kívül is meszelte. Valami megfoghatatlan, hogy tudott mindenre ráérni. Olyan tünemény volt anyám, amilyen az a nevezetes Fregoli volt, aki egymaga játszotta a harminc szerepet a színpadon. Igaz, hogy anyámnak minden órája megmaradt a ház számára, soha Operába, se színházba nem kellett menni néki, se a moziba, se a kávéházba, cukrászatba, se bridzs- szalonba; látogatóba beteghez, gyerekágyas asszonyhoz, gyászolóhoz is csak ünnepnap ment el. Bálban anyám egyszer se volt életében, remélem a jó Istennek eszébe jut a mennyországban anyám tiszteletére bálát rendezni.

Mikor a varrógép előtt való görnyedésbe megfájdult az anyám háta, a szék hátának dűlt egypár percre; akkor kivette a varrógép-fiókból a regényt, azt apám hordta a Negyvennyolcas Körből anyámnak; úgy olvasott öt-hat percen átal. Ohnet-t olvasta, meg Beniczkynét. El-elkezdett olvasás közbe szipogni; még arra is ráért, hogy Derblay Fülöp felett meg a csalódott bárónék felett könnyezzen.

Anyám a virágot is csakúgy kedvelte, mint a csendes danolást. Az estike bokor virágait, meg a délig nyitó tövét, amelyiket apám az eresz alatt nevelt, el nem mulasztotta maga megöntözgetni. És őszidőn szép nagy tölgy meg vadszőlőleveleket szedetett velünk, azokat kivasalta, úgy tette csuporba.

Volt anyámnak egy találmánya, az, hogy megbüntesse magát, ha hibázott. Teszem azt a kétéves gyereke nekiment a szobában a széklábnak és beverte a piszéjét: anyám egy hónapig nem tett cukrot a teájába. Anyám tudniillik a gyenge gyomra miatt teát früstökölt, nem kávét. Anyám Isten és ember előtt ártatlan lehetett abban, hogy Erzsiké a széklábnak ütközött, hiszen a varrógépnek volt anyám fordulva; hanem ő azt mondta, hogy az anyának hátul is szemének kell lenni. Meg ha a kicsi szolgálónk el talált egy findzsát törni s anyám megpirongatta s az a szegény kis lány elbőgte magát, anyám rögtön belátta, hogy igaztalan volt, arra osztán kimondta magára az ítéletet: egy hétig nem olvasom a regényt. Vagy ha meghallgatott valami csúnya pletykát egy tésasszonytól, aki nálunk járt az asztalfutóra mustrát nyomatni, mikor az elment, anyám kijelentette, hogy három szombaton nem veszi fel az ünneplő ruháját, mért, mert annak a dísztelen beszédű nőnek a száj ara kellett volna csapni! de ha már nem taníthatom móresre, ne nevettem volna, mikor a másikat mocskolja.

Anyámnak a jobb keze mutatóujjának a hegye telisded teli volt pici fekete lyukakkal, azokat lemosni nem lehetett. Azok a tű fokának a nyomai voltak, mert anyám hosszú varró pályafutása alatt elmulasztgatta a gyűszűt felhúzni. Oly sűrű lyukacsok voltak azok az ujja hegyén, akár a porban a sűrű záporverte lyukacskák. Öreg korába sokszor simogattam azt a mutató ujjahegyét ha meglátogattam, köszönéskor azt külön megcsókoltam.

Különben minekután Pestre felköltöztettem anyámékat, anyámnak adtam a telefonomat, magam, mint hotellakó, elboldogulok tulajdon telefon nélkül. Hát egypár nappal azután felcsengetem őket, a szobában csak anyám van egymaga. Ijedezve keres valakit a lakásban, jöjjenek azt a hallgatót felemelni. Mért nem vette fel ő maga? Azér nem, azt mondja, mert ezt a masinát Isten ellen való véteknek tartom. Mert ha a jó Isten úgy akarta volna, hogy olyan messzire elhalljunk, olyan fület is adott volna. Szakasztott ezen hitet tapasztaltam életemben Blaha Lujzánál. Egyszer mikor Balatonfüreden nyaraltomban meglátogattam a tündér nagyasszonyt, éppen abban az órában erőlködik fel a levegőbe két kezdő magyar aviatikus, át akarták a Balatont repülni. Kicsődült a füredi nép a partra. A nyaralónak az ámbitusán ültünk; mikor az a csúnya kelepelés elkezdődött, a nagyasszony is arra felé nézett; mikor osztán meglátta, hogy a két gép felfele törekszik, elkapta a fejét, összecsapta a két kézit, elborzadt az arculata:

- Hogy nem félnek az Istentől! Nem szabad embernek az égbe menni, csak az imádságnak.

Anyámnak csakúgy mint apámnak, meg mint annyi millió szegénynek a világon, azt az egy bűnt vethetnénk szemökre, hogy szegénységükben nem gondolták meg a szapora gyermekáldást. Igaz, anyám; olyan vallásos lélek volt, nem merhetett az Isten rendelésébe beleszólni. Dehát más szegény rendű szoboszlai asszonyok, jóismerősei anyámnak, azok három négy gyereket megelégeltek. És pedig azokat se lehetett valami pogányoknak mondani. Nem tudom, van ilyen asszonyszerzet, szegény, gazdag, szülnek egyre-másra, míg az Úristen úgy akarja, hogy szüljenek. Talán mert ez a legnagyobb boldogság a földön, az anyaság, ez talán az egyetlen boldogság, ami boldogság; és csakúgy nem telhet be az anya az anyasággal, amint a gazdag a pénzzel be nem telik. Szenvedély ez a határtalan anyaság, vak szenvedély, valami szüntelen önkívület; a Teremtővel való titkos szövetség ez, a Teremtővel, aki összeesküdött Önnönmagával; nincs ez a teremtés tekintettel a lent való bajra, nyomorúságra, az óceánokra zuhogó felhőszakadás ez, India őserdei bujasága, a gyepnek a sűrűző pitypangja tavaszon, a szilvafa szilvával való rakodottsága nyaranta s őszire a vadgesztenye omlása, minek ez is, mi célja, haszna, ki tudhatja fölfedezni? a Teremtés az a boldogságos eszelősség, ami a költőé, ki sose lakhat jól avval, hogy magát kifejezze.

Minden gyerekét úgy féltette, mint a tigris, az én sokgyerekes anyám is. Ha valami baja támadt egynek, olyan nyughatatlan lett, akár a szélvésztől csavart ákácfa; otthagyott varrógépet, szabást, mindent, első volt szenet oltani, mert hátha szemmel verték meg azt a gyereket; azután az öreg Sóvágónéért futott, bizalmasa volt az az öreg parasztasszony, minden bajra tudott babonát, a végin még a doktorbácsiért is elszalasztotta apámat, pedig az már patikát is jelentett, pénzkiadást.

Értelmessége mellett, világos felfogása, játékos kedélye mellett olyan babonái maradtak anyámnak, hogy azt sose bírtam az eszemmel elfogadtatni. Igaz, megismertem művelt dámákat, olyanokat, akiknek több babonájuk volt, mint anyámnak; azok is többet adtak a jósnőre, pasziánszra meg az álmaikra, mint a józan eszükre.

Anyámnak valami megfoghatatlan tehetsége volt a megálmodásra. Megálmodott váratlan látogatást, betegséget, közeli haláleseteket, levelet, akit holnap reggel hoz majd a postás. Ezen sose mosolyogtam, inkább meghökkentem.

Mariidnak hítták anyámat; aki kevés Matildot megismertem életemben, azon nők iránt extra gyengédséget éreztem.

Olyan friss, fiatal lélek maradt anyám, élete végéig mindig el tudta magát sírni.

Mikor anyámat elveszítettem, azt éreztem, hogy a Föld tűnt el a lábam alól.

A MI FOLYÓNK, A KÖSI

Annak tudniillik a rendes, becsületes neve Kösély, ezt írták Hajdú vármegye térképére a mellé a folyó mellé, amelyik átal vándorol Szoboszlón. Hanem mielőtt én még térképet néztem életembe, csak úgy hallottam gyerektől, embertől egyformán, hogy az a szoboszlai víz a Kosi. Az a rigmus is, akit diákidőmbe hallottam, így szólott: Hallgat az én múzsám, mint a Kosi malma Szoboszlón, Melynek is a tetejin sok kicsi gólya sivit. Olybá hangzik, ugye, mintha a szoboszlaiak becéző nevet adtak vón az ő folyójuknak, mintha gyereket szólítana ezen mód az apja meg az anyja. Nem a, csak azt kell érteni belőle, hogy mifelénk a paraszt nyelv az é-t jobbadán í-nek ejti; a Kösély is Kösíly annak, csakúgy, mint kenyír a kenyér. Régi időből Köselynek meg Kösünek is jegyzik a Kösély nevét. Szóval Kösélyt vagyis Kösílyt igyekezett mondani, csakhogy azt az é-t elhúzni unalom az ember szájának; azonkívül fáradt az a paraszt, mert dolgozik, hát ha szól, a szónak öntudatlan a könnyebb ejtésit keresi. Azt mondja például evett helyett, hogy: ett. Érdekes, viszont ha avval kell végezni a szavát hogy: ülj le mán te is, akkor: úlj le mán te is is. Miért, azért mert nehezebb a te is után hirtelen elállítani a szót; ha azt az zs-t megismételi, avval jobban elnyugtatja a mondatát, avval a szóló szájnak az érzése kényelmesebb. Úgy tessék hát a Kösi-t hallani, hogy a hangsúly az első szótagra esett; legtöbb szoboszlai fej nem is tudhatta már, hogy a Kösinek a Kösély nevezet dukálna. A Kösinek mindegy volt ez, nem igaz? úgyse tudja, hogy neve is van néki, az őt nem izgatja; a fecske se tudja, hogy ő fecske madár, se a rózsának nincs arról fogalma, hogy őt az emberek elkeresztelték rózsának. Igaz a: mit jelenthet a Kösély szava? Alkalmasint volt valami értelme valaha, ha a magyar száj Kösüt, Kösélyt ejtett. Nyelvész nem vagyok, de alig hiszem, hogy nyelvtudós is meg tudna erre felelni. Lehet hősnek vagy halnak neve volt a kösély, vagy parti növényé, vagy a víznek valamilyen természetét jelentette. A nemzet beszéde úgymint a szép madár, folyton folyvást hullajtja tollúit, friss tollai nőnek. Az is lehet, még Szvatopluk népe használta a kösély szavát, úgy maradt ránk a mi patakunk nevezete. Nem tudom különben, jogom van-é pataknak is mondani a Kosit, hiszen olyan vékonyka víz volt az, akárha egy hajszál esik a papirosra. Persze, mint szoboszlai fi, szívesen túlozom a Kosi jellegét, de bizony az a Kosi nem mormolt, ahogy a patakhoz illik, se nem csobogott, mint a csermely; félek, hogy ha megszorítanak, kinyögöm, hogy biz azt csak érnek nevezhetem. De mondjuk csak erecske volt, így is szeretem, tisztelem, így is nevezetes nékem a Kosi. Mert az a Kosi adta a szememnek, eszméletemnek azt a csuda meglepetést, hogy egyszer csak megreped előttem hosszában a gyep, fű helyett víz van ott; akár a palatáblámon a palavesszővel vonalat húzok, és ez vízből van. Csuda volt a Kosi, csuda. A víz teteje fényes volt, mint a tükröző ablak meleg nyári reggeleken, teli s teli volt a Kosi barna háta, mint az esti ég, csillagokkal: a Napnak a leszakadt tüze tette azt, olybá tűnt az, akár egy csillogó villogó tükör tört volna szikrákra. A parton fűzfák állottak, ide is elzarándokoltak a szegény kis Kösihez, olyan nagy hívei a fűzfák a folyó víznek. Reá hajoltak a Kösire, belé mártották leveles vesszeiket, oly hosszú az a fűzfavessző, mint a hosszú madzag. Az a megdűlt fűzfa, az meg mindig mindétig csak néz a vízbe lefele, akárcsak imádkozna mindig lehajtott fővel. A fűzfa lombjait láttam a vízben is, úgy mint tűkörben, és ha szél járt, a fűzfavesszők éppen úgy hintáztak odalenn a vízben is, akár fenn a fájukon. Azt is mindig láttam, hogy fecske repül átal a víz színén; ha felnéztem, hát odafel is repült az a fecske, csakhogy a Kösibe látszó fecske homályosabb volt az igazinál. Ha szél volt, a Kosi vizét mintha ostorral csapkodták vón, oly hosszú hasítások támadtak rajta, meggyűrődött, akár a nagykendő, és fodorodott, bodorodott mint a fellegzet az égen, és fonatos lett, akár a kalács vagy a leányok hajának a leeresztett két ága. Mikor meg eső esett a Kösibe, icipici lyukak fúródtak a víz színén és a lyukak körül széjjel ment egy- egy tökéletes kerek kör és az a sok-sok kör egymást érte s egymásba mentek és összefogóztak, mintha játszanának. Különben pedig, ha nem esett, se szél nem volt, a Kosi csalt akkor moccant, ha béka ütötte fel a fejit, meg ha a csibor úszott rajta, vagy a pók szaladt a vízen keresztbe vagy hosszába. Ha békén hagyták a Kosit, olybá tűnt, mintha aludnék, pedig tudnivaló volt, hogy megy lassan, mint a zsákkal rakott szekér. Megyen mindig, se nem húzza ló, se hátulról nem taszítják, mégis megyen. Én ezen merengeni tudtam gyerekfővel, mikor a Kosi partján megálltam vagy elüldögéltem. Mennyi minden érdekes és izgalmas valami volt ott a Kosi vizében meg a víz mellett, Istenem. Ha belenéztünk a hídról, mert volt hídja is a Kösinek, ha lenéztünk a vízbe tavaszi nap, hát a víz fenekin láttuk forgolódni, mint a bolondokat, a békaporontyokat, csupa nagyfejű, sötét gombostű volt az, de olyan sűrűség, akár a hangya. Láttunk azután halat is, az csak cigányhal volt, de mink azt is nagy büszkén fogdostuk, mikor belé gázoltunk a Kösibe. Csíbort is fogtunk, ha meg tudtuk fogni, az is nagy öröm volt. Nadályt is leltek a Kosi nádja közt a gyerekek, aki olyan szemfüles volt; a nadályt el lehetett adni. Látott az ember egyszer esztendőbe kígyót is iszkolni a víz alatt; volt olyan gyerek, aki olyan szerencsés volt, hogy megfogta a kígyót; nemcsak, hogy szerencsés volt, de bátor gyerek is volt; én nem merem azt mondani, hogy meg mertem volna fogni, csak a döglött kígyóhoz mertem hozzányúlni. Még az eleven békát se mertem megfogni, utáltam, irtóztam tőle. Sok gyerek megfogta a békát, csudálkoztam ezeken a fiúkon, mert ez persze csak fiúgyerek volt. Lehettem már tizenhárom esztendős, mikor egyszer kiránduláson úgy összeszedtem minden lelkierőmet, hogy megfogtam a békát, nagyon szégyellettem már magam a többiek előtt, meg magam előtt is. Soha többet azóta se, az a hidegség meg az a ragadósság úgy eliszonyított. A Kosi színén, különösen a híd alatt, békalencse is terjedezett, olyan zöld az, és olyan szép az, akárcsak egy-egy kis kerek virágoá mező vén a víz felett. Jaj hát a nád, meg a sás is, mert a Kosit szinte végig ellepte az a sűrű sás meg nád még több; a sás nem érdekelte a gyerekeket, ez csak alkalmatlanság volt a vízben, hanem a nád! Oly sűrűséggel meredt az a magos nád, akár az őserdők. A nád közt sugdolózás támadt, ha a legártatlanabb szellő legyintett oda, ha meg felnőtt szél suhintott közibe, hajbókoltak a nádszálak, összeverdesték a fejüket, sírni-ríni tudtak, zengtek, zúgtak, féltem ilyenkor az Istentől, vagy nem-tudom-mitől, attól a kegyetlen ismeretlenségtől, ami a mennydörgést, meg a villámlást, meg az éji sötétséget csinálja. A nád közt fényes délben is sötétség volt, alkonyattal nem mertem volna a nád közzé gázolni. A nád közt sokat játszottunk indiánt; egy csapat fiú elbújt a nádnak a sűrűjébe, ott mindenféle értelmetlen csatakiáltásokat rikkantott, a vízbe, meg a parton a többi fiúk várták a támadást. Persze a Kosi nem ért csak köldökig, legfeljebb vállunkig ért, ahol a legmélyebb volt. Akár indián voltam, akár fehérbőrű, mindig felfegyverkeztem a buzogányos nádszállal. Jó kemény, vastag nádat választott az ember; ha megérett a nád, zölden is olyan kemény tudott lenni, akár a meggyfapálca. A buzogánya vagyis bugája csak dísz volt, az mingyár el is tört, ha lándzsa gyanánt használta az ember. Az a magos, leveles nádszár, akit két kézbe fogtunk és szaladgáltunk büszkén véle mint harci zászlóval, az is a legtöbb derékba tört, addig lengedeztettük. Érdekes madarak is laktak a nád közt, elő-előjöttek úszogatni a szabad vízen, például a fekete szárcsa, meg a fekete-fehér bíbic. A bölömbika szavát hallani lehetett a nád közül; talán láttam is a bölömbikát, de arra már nem emlékszem. A bíbicnek is volt szava, az mindig sikótozott, csupa idegességből, hiszen senki se macerálta. A szárcsa szólott-é? Lám nem tudom már. Lehet, ád az is hangot, mint a ruca vagy a tyúk, de akkor se olyan pletykás, különben jobban emlékezném a szavára. Lehet, ritkán szólal meg, mert szomorú madár, hiszen egész életében min